Справа № 950/752/26
2/950/665/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  

09 липня 2026 року м.Лебедин 
Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. 
за участю секретаря судового засідання Гладкової С.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», в інтересах якого діє адвокат Гурський Герман Юрійович, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позивач зазначив, що 06 серпня 2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений договір № 3588107542-422646 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту.
За твердженням позивача, відповідно до умов указаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 3500 грн строком на 21 день. За користування коштами у межах початкового строку кредитування передбачалась процентна ставка 2 відсотки на день, а за користування коштами упродовж продовженого строку кредитування, який становив 90 днів, базова процентна ставка 2,2 відсотка на день.
Позивач посилався на те, що кредитний договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «2208», який був направлений на номер мобільного телефону відповідача НОМЕР_1 . На підтвердження укладення договору позивач послався на роздруковану візуальну форму послідовності дій клієнта в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця.
ТОВ «КОШЕЛЬОК» стверджувало, що після укладення договору 06 серпня 2021 року на платіжну картку № НОМЕР_2 , зазначену відповідачем, було перераховано 3 500 грн.
Оскільки відповідач отримані кошти та проценти не повернула, позивач просив стягнути з неї 11 900 грн, з яких: 3500 грн заборгованості за основною сумою кредиту; 8 400 грн заборгованості за процентами за користування коштами. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 2662 грн 40 коп. судового збору та 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Вказані вимоги викладені у прохальній частині позовної заяви. 
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 03 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.
16 квітня 2026 року представник відповідача Василець С.О. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. Відзив подано у межах установленого судом строку. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини п`ятої статті 279 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
З огляду на розгляд справи без повідомлення учасників справи та відсутність судового засідання, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.
Відповідач позов не визнала та зазначила, що наданий позивачем примірник договору № 3588107542-422646 від 06 серпня 2021 року не містить її власноручного підпису, кваліфікованого електронного підпису чи електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На думку відповідача, позивач не довів: факту реєстрації саме ОСОБА_1 в інформаційно-комунікаційній системі товариства; формування та надсилання їй індивідуальної оферти; надсилання на належний їй номер телефону одноразового ідентифікатора; одержання такого ідентифікатора відповідачем; введення нею одноразового ідентифікатора в інформаційній системі кредитодавця; надсилання позивачу електронного повідомлення про повне та безумовне прийняття оферти; направлення відповідачу примірника укладеного договору в незмінюваній формі.
Відповідач вказувала, що зазначення у роздрукованому тексті договору її прізвища, імені, по батькові, паспортних даних, реєстраційного номера облікової картки платника податків, номера телефону та електронної адреси не підтверджує її волевиявлення на укладення саме цього договору та погодження наведених у ньому умов.
Також відповідач зауважила, що паспорт споживчого кредиту не містить її підпису. На її переконання, паспорт кредиту є лише формою надання переддоговірної інформації та сам собою не підтверджує укладення договору й погодження його умов. 
Крім того, відповідач заперечувала належність доданих позивачем документів як доказів перерахування коштів, посилаючись на те, що повідомлення платіжного посередника не підтверджує належність платіжної картки саме ОСОБА_1 та не є банківською випискою з її рахунку.
Відповідач також заперечувала проти стягнення процентів, зазначивши, що позивач не довів погодження нею процентних ставок 2 та 2,2 відсотка на день, строку кредитування, автоматичного продовження строку користування коштами та загальної вартості кредиту.
Окремо відповідач посилалася на несправедливість і непропорційність умов щодо щоденного нарахування процентів, а також на те, що правила надання кредитів не містять її підпису та могли бути змінені кредитодавцем в односторонньому порядку.
При цьому відповідач ототожнювала поняття неукладеного та нікчемного договору і вважала, що відсутність належного підпису виключає виникнення будь-якого грошового зобов`язання перед позивачем.
Дослідивши письмові й електронні докази у їх сукупності, судом встановлено таке.
Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту до договору № 3588107542-422646 містить відомості про суму кредиту 3 500 грн, строк кредитування 21 день, денну процентну ставку 2 відсотки, загальні витрати за кредитом у межах початкового строку в сумі 1 470 грн та орієнтовну загальну вартість кредиту 4 970 грн. 
У роздрукованому тексті договору № 3588107542-422646 від 06 серпня 2021 року зазначено, що кредитодавець зобов`язується надати ОСОБА_1 3 500 грн, а остання зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Документ містить анкетні й контактні дані відповідача. 
У розділі 10 цього документа, відведеному для підписів сторін, навпроти реквізитів кредитодавця та позичальника розміщено незаповнені лінії для підписів. Поряд із лінією підпису позичальника друкованим способом зазначено « ОСОБА_1 », однак власноручний підпис, графічне відтворення електронного підпису або відомості про електронний підпис одноразовим ідентифікатором у цій частині документа відсутні. 
Код «2208», на який позивач посилається у позовній заяві як на одноразовий ідентифікатор, у наданому примірнику договору не зазначений. Не містить примірник договору й технічних відомостей про: дату та точний час надсилання одноразового ідентифікатора; номер електронного повідомлення; статус його доставлення; дату та час введення коду в інформаційній системі; IP-адресу, з якої здійснено акцепт; ідентифікатор пристрою; формування електронного повідомлення про прийняття оферти; контрольну суму чи хеш електронного документа, до якого був приєднаний підпис; повернення підписаного електронного повідомлення позивачу.
Позивач у позовній заяві стверджує, що одноразовий ідентифікатор «2208» був направлений на номер телефону відповідача, однак саме твердження сторони в процесуальному документі не є доказом відповідного факту. 
Надана позивачем візуалізація послідовності дій користувача є документом, сформованим самим кредитодавцем на підставі даних його внутрішньої інформаційної системи. Вона не містить незалежного підтвердження оператора електронних комунікацій або постачальника послуг надсилання повідомлень про доставлення коду на телефон відповідача, не містить електронного повідомлення, підписаного цим кодом і надісланого позивачу, а також не дає змоги перевірити незмінність тексту договору після вчинення відображених у ній дій.
Копія фотографії відповідача з документом, що посвідчує особу, підтверджує факт передачі позивачу певних персональних даних та проходження процедури ідентифікації. Водночас цей доказ не містить волевиявлення на прийняття конкретної оферти, не відтворює зміст погодженого договору та не підтверджує приєднання електронного підпису відповідача до тексту договору № 3588107542-422646.
Надані позивачем Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, затверджені наказом директора ТОВ «КОШЕЛЬОК» від 19 серпня 2021 року та набрали чинності з 19 серпня 2021 року. Водночас позивач стверджує, що спірний договір укладено 06 серпня 2021 року, тобто за тринадцять днів до затвердження і набрання чинності наданою суду редакцією Правил. 
Отже, надана редакція Правил не могла регулювати правовідносини сторін 06 серпня 2021 року. Іншої редакції Правил, яка діяла саме на дату перерахування коштів і щодо якої можна було б перевірити факт ознайомлення та погодження відповідачем, суду не надано.
З повідомлення ТОВ «ТАС ЛІНК» убачається, що 06 серпня 2021 року о 17 год. 06 хв. на платіжну картку, номер якої закінчується цифрами 1737, було успішно зараховано 3 500 грн із призначенням «Видача кредитних коштів, Договор займа № 3588107542-422646». 
На виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» надав інформацію, відповідно до якої платіжна картка № НОМЕР_2 була емітована на ім`я ОСОБА_1 , а 06 серпня 2021 року на відкритий для її обслуговування рахунок надійшли кошти у розмірі 3 500 грн.
Зазначені відомості банку узгоджуються з повідомленням ТОВ «ТАС ЛІНК» щодо дати операції, розміру переказу та останніх цифр номера платіжної картки. Сам позивач звертався з клопотанням про витребування саме таких відомостей для встановлення належності картки відповідачу та факту надходження на її рахунок коштів. 
Доказів повернення відповідачем позивачу отриманих 3 500 грн матеріали справи не містять. Відповідач таких доказів не надала.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти в сумі 8 400 грн складаються з 1 470 грн, нарахованих за перші 21 день користування коштами, та 6 930 грн, нарахованих за наступні 90 днів за ставкою 2,2 відсотка на день. Розрахунок також засвідчує відсутність платежів відповідача. 
Водночас указаний розрахунок складений позивачем в односторонньому порядку та є похідним від умов договору, факт погодження яких відповідачем підлягає самостійному доказуванню. Сам по собі арифметичний розрахунок не підтверджує виникнення правової підстави для нарахування процентів.
Відповідно до статей 12 і 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статей 76, 77, 78, 79, 80 та 81 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частини перша, друга та третя статті 89 ЦПК України передбачають, що жодний доказ не має наперед установленої сили, а суд зобов`язаний оцінити належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок усієї сукупності доказів. 
Отже, саме на позивача покладено обов`язок довести не лише факт перерахування грошей, а й факт укладення договору, зміст погоджених сторонами умов, належність відповідачу електронного підпису та правомірність кожної складової заявленої до стягнення суми.
Відповідно до статей 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частина перша статті 205 ЦК України передбачає можливість учинення правочину в письмовій, у тому числі електронній, формі.
За змістом статті 207 ЦК України письмова форма передбачає фіксацію змісту правочину в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також його підписання стороною. Закон допускає застосування електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису лише за умови дотримання встановленого законом чи погодженого сторонами порядку. 
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 638 ЦК України «договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов». Укладення договору відбувається шляхом оферти однієї сторони та її повного й безумовного прийняття другою стороною.
Частиною другою статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, вважається укладеним у письмовій формі. Однак ця норма не усуває вимог щодо доведення належного акцепту й підписання електронного документа. 
Стаття 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначає електронний підпис одноразовим ідентифікатором як дані у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які особа, що прийняла оферту, додає до інших електронних даних і надсилає іншій стороні.
Отже, юридичне значення має не лише створення кредитодавцем певної цифрової послідовності, а сукупність взаємопов`язаних обставин:
направлення ідентифікатора за засобом зв`язку, вказаним конкретною особою під час її реєстрації; одержання цією особою ідентифікатора; використання його саме цією особою;
приєднання ідентифікатора до конкретного електронного документа або електронного повідомлення; надсилання підписаного електронного повідомлення стороні, яка зробила оферту.
Частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що прийняття електронної оферти здійснюється шляхом надсилання підписаного електронного повідомлення, підписаного електронного формуляра або вчинення чітко визначених у системі дій. 
Згідно зі статтею 12 цього Закону моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису, електронного підпису одноразовим ідентифікатором або аналога власноручного підпису за наявності встановлених законом умов. 
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося укладення договору про споживчий кредит у письмовій формі, у тому числі у вигляді електронного документа. Обов`язок доведення передачі споживачу примірника укладеного договору покладався на кредитодавця. 
Суд приходить до висновку, що наведені законодавчі приписи спрямовані не на заперечення допустимості електронної форми договору, а на забезпечення можливості достовірно встановити особу, яка виявила волю на його укладення, конкретний зміст погоджених нею умов і незмінність електронного документа.
У цій справі позивач не надав належного комплексу електронних доказів, який давав би змогу встановити приєднання одноразового ідентифікатора «2208» саме ОСОБА_1 до конкретного тексту договору № 3588107542-422646 та надсилання нею підписаного електронного повідомлення позивачу.
Роздрукований примірник договору не містить зазначеного ідентифікатора. Доданий позивачем внутрішній документ про послідовність дій користувача не підтверджений первинними технічними даними та незалежною інформацією про доставлення повідомлення.
Відсутній також доказ направлення відповідачу після підписання електронного примірника договору в спосіб, який дозволяв би встановити як особу одержувача, так і незмінність змісту направленого документа.
Тому суд приходить до висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами досягнення сторонами згоди у встановленій законом формі щодо істотних умов кредитного договору, зокрема щодо: платного характеру користування коштами; денних процентних ставок 2 та 2,2 відсотка; строку кредитування; порядку і строків сплати процентів; автоматичного продовження строку користування коштами; загальної вартості кредиту; наслідків невиконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, сформульовано висновок, за яким умови та правила кредитування, що не підписані позичальником і щодо яких не доведено ознайомлення та погодження, не можуть розглядатися як складова укладеного між сторонами договору. Водночас фактично отримана і не повернута сума кредиту підлягає поверненню кредитодавцю. 
Цей правовий висновок є релевантним для цієї справи, оскільки ТОВ «КОШЕЛЬОК» просить стягнути проценти на підставі документа та Правил, щодо яких не доведено належного підписання й акцепту відповідачем. Більше того, надана суду редакція Правил набула чинності після дати, якою позивач датує виникнення правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19, зазначено, що суд самостійно надає правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з установлених обставин, і застосовує норми права, які фактично регулюють відповідні правовідносини. 
Тому помилкове посилання позивача лише на договірні норми не перешкоджає суду застосувати до встановленого факту одержання та неповернення коштів положення про повернення безпідставно набутого майна. Таке застосування закону не змінює предмета позову, оскільки позивач просить про стягнення конкретної грошової суми, а факти її перерахування та неповернення наведені ним як підстава позовних вимог.
Аналогічний підхід застосований Харківським апеляційним судом у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 644/11336/24 за позовом цього ж товариства. Суд апеляційної інстанції, встановивши недоведеність підписання договору одноразовим ідентифікатором, стягнув лише суму фактично отриманих коштів і відмовив у стягненні процентів. 
Суд погоджується з відповідачем у тому, що матеріали справи не містять належних доказів укладення сторонами електронного кредитного договору на умовах, наведених у роздрукованому примірнику.
Водночас суд відхиляє ототожнення відповідачем понять «неукладений договір» і «нікчемний правочин».
Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Неукладений договір характеризується відсутністю належно вираженої та оформленої згоди сторін щодо істотних умов, а тому договірне зобов`язання на відповідних умовах не виникає.
У цій справі суд не встановлює недійсність уже вчиненого договору. Суд констатує недоведеність факту досягнення сторонами згоди в належній формі щодо умов, на яких позивач розрахував проценти.
Тому посилання відповідача на нікчемність договору є юридично неточним, однак це не впливає на висновок про неможливість стягнення договірних процентів.
Паспорт споживчого кредиту містить переддоговірну інформацію щодо орієнтовних умов кредитування та загальної вартості кредиту.
Навіть за наявності підпису споживача цей документ насамперед підтверджує виконання кредитодавцем інформаційного обов`язку та не замінює собою укладеного кредитного договору.
У цьому випадку паспорт споживчого кредиту не містить власноручного або електронного підпису відповідача, не містить одноразового ідентифікатора та не дає змоги встановити факт його отримання саме ОСОБА_1 .
Отже, суд погоджується з доводом відповідача про те, що паспорт споживчого кредиту не є належним доказом погодження нею обов`язку сплачувати проценти за ставками 2 та 2,2 відсотка на день.
Надані позивачем Правила затверджені та набрали чинності 19 серпня 2021 року, тоді як кошти були перераховані 06 серпня 2021 року.
Позивач не пояснив, як документ, що набрав чинності пізніше, міг бути доступним відповідачу для ознайомлення та прийнятий нею як складова договору раніше.
Відсутність підпису відповідача під Правилами сама собою не виключала б можливості їх включення до електронного договору шляхом належного гіперпосилання. Однак у такому разі позивач повинен був довести: яка саме редакція Правил діяла 06 серпня 2021 року; що гіперпосилання вело саме до цієї редакції; що відповідач мала безперешкодний доступ до неї до акцепту; що в подальшому текст цієї редакції не змінювався. Таких доказів матеріали справи не містять. Тому Правила від 19 серпня 2021 року суд не бере до уваги як джерело прав та обов`язків відповідача у правовідносинах, що виникли 06 серпня 2021 року.
Суд відхиляє довід відповідача про повну недоведеність факту отримання нею коштів.
Повідомлення платіжного посередника окремо дійсно не встановлює особу власника картки. Проте воно підтверджує факт успішного зарахування 3 500 грн на картку із закінченням номера 1737, дату, час і призначення платежу.
Належність повного номера платіжної картки № 5168752000841737 відповідачу та зарахування 3 500 грн на відкритий на її ім`я рахунок підтверджені інформацією АТ КБ «ПриватБанк».
Відомості банку і платіжного посередника є взаємно узгодженими, стосуються однієї дати, суми та платіжного інструменту.
Отримання відповідачем коштів не є достатнім доказом погодження усіх умов роздрукованого договору, проте достовірно підтверджує збільшення її майнової сфери за рахунок позивача на 3 500 грн.
Доказів існування іншої правової підстави для безоплатного набуття цих коштів або їх повернення відповідач не надала.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула або зберегла майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому.
Частина друга цієї статті передбачає застосування зазначеного правила незалежно від того, чи було безпідставне набуття наслідком поведінки набувача, потерпілого, інших осіб або певної події. 
Для виникнення кондикційного зобов`язання необхідними є дві обставини: набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої; відсутність належної правової підстави для такого набуття або збереження. У цій справі обидві обставини доведені.
ОСОБА_1 отримала на свій рахунок 3500 грн, перерахованих ТОВ «КОШЕЛЬОК». Водночас позивач не довів укладення кредитного договору у формі та порядку, установлених законом, а іншої правової підстави для безоплатного збереження відповідачем цих коштів не встановлено.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3 500 грн як фактично отриманих і не повернутих коштів.
Стаття 1048 ЦК України пов`язує право позикодавця на одержання процентів із договором позики та визначає, що розмір і порядок їх одержання встановлюються договором.
Тому для стягнення процентів за ставкою 2 або 2,2 відсотка на день недостатньо довести факт передання грошей. Необхідно довести погодження позичальником конкретного розміру процентів, порядку їх нарахування та строку платного користування коштами.
Позивач таких обставин не довів.
Розрахунок заборгованості є одностороннім документом кредитодавця. Він підтверджує метод обчислення заявленої суми, але не підтверджує наявності домовленості відповідача сплачувати проценти за застосованими ставками.
Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якого право нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу погодженого строку кредитування, а права кредитора надалі захищаються нормами про відповідальність за прострочення грошового зобов`язання. 
У цій справі більша частина процентів, а саме 6 930 грн, нарахована після завершення початкового 21-денного строку на підставі умови про автоматичне продовження користування коштами ще на 90 днів. Належного погодження відповідачем такої умови позивач не довів.
Положення частини другої статті 1214 ЦК України допускають нарахування процентів у разі безпідставного одержання або збереження грошей. Однак позивач не заявляв вимоги про стягнення процентів саме як наслідку безпідставного збереження коштів, не визначив моменту, з якого відповідач дізналася або повинна була дізнатися про відсутність правової підстави, та не подав відповідного розрахунку.
Суд відповідно до принципу диспозитивності не вправі самостійно формувати нову майнову вимогу і визначати її розмір замість позивача.
Отже, у стягненні 8400 грн процентів належить відмовити.
Відповідач посилалася на надмірність ставок 2 та 2,2 відсотка на день і несправедливість відповідних умов.
Суд зазначає, що оцінка справедливості договірної умови передбачає встановлення факту її включення до договору та погодження сторонами.
Оскільки позивач не довів самого факту погодження відповідачем зазначених ставок, суд відмовляє у стягненні процентів через відсутність доказів виникнення такого договірного обов`язку.
Тому питання про недійсність або несправедливість конкретної погодженої умови не є визначальним для вирішення цієї справи та не потребує окремого визнання такої умови недійсною.
При зверненні до суду ТОВ «КОШЕЛЬОК» сплатило судовий збір у розмірі 2662 грн 40 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 5003 від 16 січня 2026 року. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України «судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог». Позивач заявив майнові вимоги на суму 11900 грн, з яких задоволенню підлягають 3500 грн. Частка задоволених позовних вимог становить: 3500 грн ? 11900 грн ? 100 = 29,4 відсотка. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача: 2662 грн 40 коп. ? 29,4 відсотка що дорівнює 783 грн 06 коп.
Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» підлягає стягненню 783 грн 06 коп. судового збору. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що Позивач заявив до стягнення 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження цих витрат надано витяг із договору про надання правничої допомоги від 12 лютого 2025 року та додаток від 10 жовтня 2025 року, за умовами якого адвокатському бюро доручено здійснити стягнення заборгованості саме з ОСОБА_1 за договором № 3588107542-422646.
Згідно з додатком до договору вартість послуг складається з: 1000 грн за оформлення документів щодо надання правничої допомоги; 2000 грн за збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності й реквізитів для сплати судового збору; 4000 грн за складання позовної заяви; 2000 грн за формування додатків до позову; 1000 грн за направлення позову та формування адвокатського досьє. 
Відповідно до частин другої та третьої статті 137 ЦПК України для розподілу витрат на правничу допомогу враховуються умови договору, докази обсягу наданих послуг та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті.
Частина четверта статті 137 ЦПК України встановлює, що витрати мають бути співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що під час визначення суми відшкодування необхідно виходити з критеріїв реальності, необхідності та розумності адвокатських витрат з урахуванням конкретних обставин справи. 
Суд не втручається у договірні відносини між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та адвокатським бюро і не змінює погоджений між ними розмір гонорару. Водночас розмір суми, яка покладається на іншу сторону, не є тотожним розміру гонорару, погодженого між адвокатом і клієнтом.
Вирішуючи питання про розподіл цих витрат, суд враховує таке.
Справа є малозначною, ціна позову становить 11900 грн.
Спір належить до поширеної та типової категорії справ про стягнення заборгованості за електронними мікрокредитами.
Позовна заява містить переважно стандартний виклад процедури укладення електронного договору, нормативних положень та правових висновків, які використовуються позивачем у значній кількості однотипних справ.
Обсяг доказів не був значним, проведення експертизи, допит свідків, огляд доказів за місцем їх знаходження чи вчинення інших складних процесуальних дій не здійснювалися.
Справа розглянута в письмовому провадженні без виклику сторін. Адвокат позивача у судових засіданнях участі не брав, пояснень у судовому засіданні не надавав, часу на прибуття до суду не витрачав.
Дії з формування додатків, направлення документів засобами поштового або електронного зв`язку та формування адвокатського досьє значною мірою мають організаційно-технічний характер.
Заявлена сума 10000 грн становить понад 84 відсотки ціни позову та майже утричі перевищує суму основного боргу, стягнення якої визнано судом обґрунтованим.
Позовні вимоги задоволено лише частково, у розмірі 3500 грн із заявлених 11900 грн.
Враховуючи характер правовідносин, обсяг виконаної роботи, типовість позову, відсутність судових засідань, часткове задоволення позову, ціну позову та принцип пропорційності, суд приходить до висновку, що розумною, необхідною і співмірною сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає покладенню на відповідача, є 3 000 грн.
Стягнення більшої суми покладало б на відповідача надмірний фінансовий тягар, не співмірний із фактичним обсягом задоволених майнових вимог і складністю виконаної адвокатом роботи.
Встановлені судом обставини дають підстави для таких висновків: позивач не довів належного підписання ОСОБА_1 договору № 3588107542-422646 електронним підписом одноразовим ідентифікатором; наявний примірник договору не містить одноразового ідентифікатора «2208», а матеріали справи не містять незалежного та перевірюваного підтвердження його доставлення, одержання і використання відповідачем; позивач не довів погодження відповідачем процентних ставок, строку кредитування, автоматичного продовження строку та інших умов, на підставі яких нараховано 8400 грн процентів; надана редакція Правил набула чинності після дати перерахування коштів і не може підтверджувати зміст правовідносин сторін станом на 06 серпня 2021 року; факт отримання ОСОБА_1 на належний їй рахунок 3 500 грн підтверджений сукупністю належних доказів; доказів повернення цих коштів немає; отримані й не повернуті 3500 грн підлягають стягненню на підставі статті 1212 ЦК України; у стягненні 8400 грн договірних процентів належить відмовити; судовий збір підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позову в сумі 783 грн 06 коп.; витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають покладенню на відповідача, становлять 3000 грн.
Керуючись статтями 11, 202, 203, 205, 207, 215, 626, 628, 638, 639, 1048, 1212 ЦК України, статтями 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування», статтями 2, 4, 5, 7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 95, 100, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», код ЄДРПОУ 40842831, фактично отримані та не повернуті грошові кошти у розмірі 3 500 грн 00 коп.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 8400 грн 00 коп. процентів за користування позикою відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», код ЄДРПОУ 40842831, судовий збір у розмірі 783 грн 06 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», код ЄДРПОУ 40842831, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
В іншій частині вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя       Роман БАКЛАНОВ