Дата документу 11.08.2026 Справа№ 334/8401/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8401/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/807/643/26 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2026 року        м . Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника – адвоката ОСОБА_10 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області на вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2026 року, яким 
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, працює в ТОВ «Харківтрансфарм» на посаді електрика, перебуває у шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
1.Зміст оскаржуваного судового рішення.
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
24.06.2025 приблизно о 10:00 годині ОСОБА_9 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, за допомогою заздалегідь підготовлених ключів, шляхом відчинення вхідних дверей, проник до приміщення квартири АДРЕСА_4 , в якій проживають потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які в той час були відсутні за місцем проживання.
Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , знаходячись у приміщенні житлової кімнати вказаної квартири, таємно викрав майно, яке належить потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, а саме: грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, що в перерахунку на гривні за курсом НБУ станом на 24.06.2025 становить 125 610 гривень, грошові кошти в сумі 2 000 євро, що за курсом НБУ станом на 24.06.2025 становить 96 041 гривня, грошові кошти в сумі 21 000 гривень, біжутерію (4 пари сережок, два ланцюги з хрестиком, 5 годинників, 8 ланцюжків, 11 каблучок, 16 сережок, 2 медалі, 2 хрестика, кулон та дві брошки), які матеріальної цінності для потерпілих не представляють, та золоті прикраси, а саме: каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 3,59 грами вартістю 17 456 гривень 39 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 1,9 грам, вартістю 9 238 гривень 75 копійок; перстень зі сплаву золота 853 проби масою 5,95 грамів вартістю 42 186 гривень 19 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 1,39 грам вартістю 6 758 гривень 88 копійок; підвіс у вигляді хрестика зі сплаву золота 585 проби масою 0,96 грама вартістю 4 668 гривень 01 копійка; підвіс у вигляді хрестика зі сплаву золота 585 проби масою 0,83 грама вартістю 4 035 гривень 88 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 4,02 грами вартістю 19 547 гривень 26 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 3,31 грами вартістю 16 094 гривні 89 копійок; сережку зі сплаву золота 585 проби масою 0,93 грама вартістю 2 425 гривень 38 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 3,13 грами вартістю 15 219 гривень 64 копійки; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 1,59 грам вартістю 7 731 гривня38 копійок; чоловічий перстень зі сплаву золота 585 проби масою 5,63 грамів вартістю 27 375 гривень 90 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 1,3 грам вартістю 6 321 гривня 26 копійок; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 2,52 грами вартістю 12 253 гривні 51 копійка; сережки зі сплаву золота 585 проби масою 4,31 грами вартістю 20 957 гривень 39 копійок; сережку зі сплаву золота 585 проби масою 0,15 грама вартістю 391 гривня 19 копійок; сережки зі сплаву золота 585 проби масою 4,03 грами вартістю 19 595 гривень 90 копійок; ланцюжок зі сплаву золота 585 проби масою 1,69 грам вартістю 8 217 гривень 63 копійки; каблучку зі сплаву золота 585 проби масою 1,32 грам вартістю 6 418 гривень 51 копійка; сережку зі сплаву золота 585 проби масою 0,87 грама вартістю 2 268 гривень 91 копійка, вказані золоті прикраси загальною вартістю 249 162 гривні 85 копійки.
Таким чином, ОСОБА_9 заволодів майном, яке належить на праві спільної сумісної власності потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на загальну суму 491 813 гривень 85 копійок, заподіявши матеріальну шкоду на вказану суму.
Після чого, ОСОБА_9 залишив місце вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим майном, яким розпорядився на власний розсуд.
Дії ОСОБА_12 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викраденні чужого майна (крадіжці), поєднане з проникненням у житло, вчинене у великих розмірах, в умовах воєнного стану. 
ОСОБА_9 призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено з іспитовим строком три роки.
Цивільний позов ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду, в частині відшкодування моральної шкоди – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 30 000 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 процесуальні витрати на правову допомогу, на користь держави - процесуальні витрати на залучення експертів. Вирішено долю речових доказів.
2. Доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді п`яти років позбавлення волі. 
Свої вимоги мотивував тим, що вирок є незаконним та таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. 
Судом необґрунтовано враховано наявність неповнолітньої дитини на утриманні як пом`якшуючу обставину, при цьому вказаний факт враховано також як обставину, що характеризує особу обвинуваченого. 
Судом не враховано, що потерпілі у кримінальному провадженні наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.
Суд визнав як таку обставину, що пом`якшує покарання, добровільне відшкодування ОСОБА_9 завданих ним збитків, проте частину з них було відшкодовано безпосередньо перед судовими дебатами і після дослідження всіх доказів, які беззаперечно доводять вину обвинуваченого. Вказане свідчить, що відшкодування шкоди було спрямоване на пом`якшення кримінальної відповідальності, а не проявом щирого каяття. 
ОСОБА_9 за весь час судового розгляду не вибачився перед потерпілими, завдані збитки відшкодував лише перед судовими дебатами, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди так і не визнав. За таких обставин відсутнє щире каяття, як обставина, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 .
Крім того, при призначенні покарання судом не враховано конкретні обставини справи, зокрема, спосіб вчинення інкримінованого правопорушення, який свідчить про те, що обвинувачений тривалий час готувався до його вчинення, для таємного проникнення в квартиру спеціально виготовляв дублікати ключів, а також слідкував за пересуванням та графіком роботи потерпілих. Також слід врахувати й розмір завданих матеріальних збитків 491 813,85 грн, викрадені грошові кошти і ювелірні вироби є накопиченням потерпілих-пенсіонерів за все життя.
Таким чином, дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України з декількома кваліфікуючими ознаками, але при цьому не враховано вкрай цинічну поведінку обвинуваченого після вчинення ним злочину, зокрема, усунення наслідків вчиненого ним злочину, допомога потерпілому в заміні вхідних замків до квартири. 
Захисник надала заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою і такою, що не доводить неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і не містить даних, які свідчили б про явну несправедливість призначеного покарання через м`якість в розумінні ст. 414 КПК України.
Апеляційна скарга фактично пропонує іншу оцінку тих самих обставин, які вже були предметом судової оцінки, однак не пояснює, чому висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства є юридично неможливим або явно несправедливим.
ОСОБА_9 призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі, тобто саме в тих межах, за яких ч. 1 ст. 75 КК України допускає звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням на пом`якшуючі обставини, а врахував їх у сукупності.
Ознака вчинення крадіжки в умовах воєнного стану вже врахована законодавцем у кваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України та в санкції цієї норми. Вона зумовлює суворіший діапазон покарання, однак не скасовує обов`язку суду індивідуалізувати покарання за ст. 65 КК України та не перетворює кожне засудження за ч. 4 ст. 185 КК України на безумовне реальне позбавлення волі.
Прокурор окремо критикує врахування судом наявності у ОСОБА_9 неповнолітньої дитини, проте ця обставина була врахована не як єдина й вирішальна підстава для випробування, а як один з елементів даних про особу обвинуваченого у сукупності з іншими встановленими обставинами.
Позиція потерпілих щодо бажаного покарання підлягає повазі та оцінці судом, однак вона не змінює критеріїв ст. 65, 75 КК України.
Отже, вирок у частині застосування ст. 75 КК України є мотивованим, ухваленим у межах закону та ґрунтується на допустимому судовому розсуді.
3. Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили скасувати вирок суду в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. 
Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу прокурора, наполягали на реальному позбавленні волі ОСОБА_9 , який внаслідок вчинення кримінального правопорушення завдав їм душевних страждань, матеріальні шкоду погасив, проте не відшкодував завдану моральну шкоду. 
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник - – адвокат ОСОБА_10 , заперечували проти апеляційної скарги прокурор з підстав, викладених у запереченні на апеляційну скаргу, та просили вирок суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги і заперечення на неї, ретельно дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
4.Мотиви суду апеляційної інстанції.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2026 року у відношенні ОСОБА_9 таким вимогам не відповідає. 
З урахуванням меж перегляду вироку судом апеляційної інстанції та підстав для його скасування або зміни, визначених статтею 409 КПК України, апеляційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання. 
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за встановлених вироком обставин, правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України, а також вирішення цивільного позову є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів. При цьому зазначені висновки суду першої інстанції в апеляційній скарзі не оспорюються і відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги прокурора частково заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, визнав обставинами, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, утримання неповнолітньої дитини, встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працевлаштований, перебуває у шлюбі, позитивно характеризується за місцем роботи, під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває. 
Проте, звільняючи ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які було здійснено посягання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких корисливих злочинів проти власності, а також належним чином не обґрунтував свого рішення, фактично не надавши належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам, способу, характеру, меті й мотиву його вчинення, характеру і ступеню тяжкості наслідків скоєного та особі винного як у загальносоціальному аспекті, так і з точки зору його потенційної суспільної небезпечності, про що обґрунтовано зазначив прокурор в апеляційній скарзі. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів та з метою незаконного особистого збагачення, свідомо знехтував загальновизнаними моральними цінностями та посягнув на гарантоване Конституцією України право власності. Реалізуючи свій злочинний умисел, він таємно викрав чуже майно, незаконно проникнувши до житла потерпілих, з якими тривалий час був знайомий, підтримував дружні стосунки та достовірно знав про наявність у них грошових заощаджень. Унаслідок цього потерпілим заподіяно матеріальну шкоду у великому розмірі на загальну суму 491 813,85 грн. Предметом злочинного посягання стали грошові кошти та ювелірні вироби, які були заощадженнями потерпілих - осіб пенсійного віку, один із яких є особою з інвалідністю, що істотно посилило негативні наслідки вчиненого кримінального правопорушення.
При цьому спосіб вчинення злочину свідчить про його ретельну підготовку, заздалегідь обдуманий умисел та спланованість дій обвинуваченого. Зокрема, ОСОБА_9 протягом тривалого часу готувався до реалізації свого злочинного наміру: спеціально виготовляв дублікати ключів для безперешкодного проникнення до квартири потерпілих, здійснював спостереження за їхнім пересуванням та графіком роботи, що забезпечило йому можливість вчинити злочин приховано. Такі обставини свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.
З огляду на вказані обставини, враховуючи думку потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому покарання з реальним його відбуванням, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства та відсутність підстав для застосування до призначеного йому покарання ст. 75 КК України.
Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і вказує на те, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції свого рішення в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання належним чином не обґрунтував і не навів переконливих мотивів, з яких він дійшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.
Отже, звільнивши ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Разом з тим, призначаючи ОСОБА_9  покарання, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на таке.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
У відповідності до ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, апеляційний суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів проти власності, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема спосіб вчинення злочину, а також характер і ступень тяжкості наслідків скоєного – великий розмір викраденого майна, наявність обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, утримання неповнолітньої дитини, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, перебуває у шлюбі, позитивно характеризується за місцем роботи та має дружину, яка має певні захворювання і потребує лікування, з огляду на що колегія суддів приходить до висновку, що ці обставини, а також інші дані про особу ОСОБА_9 , у своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та свідчать, що призначення йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України навіть у мінімальному розмірі, встановленому в санкції вказаної частини статті, буде явно недоцільним і несправедливим.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів зазначає, що призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення, тобто нижче від найнижчої межі, буде обґрунтованим та таким, що ґрунтується на положеннях ст.ст. 50, 65 КК України та відповідатиме принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання, буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Доводи прокурора про безпідставне врахування судом першої інстанції щирого каяття та перебування на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини як обставин, що пом`якшують покарання, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.
Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка її після вчинення злочину. 
З матеріалів даного кримінального провадження випливає, що обвинувачений добровільно видав викрадені речі, які не були відшукані слідчим під час обшуку, перед судовими дебатами добровільно відшкодував потерпілим заподіяні злочином збитки, вибачився перед потерпілими в суді першої та апеляційної інстанцій, що свідчить про наявність щирого каяття. Адже розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Крім того, щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття. 
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про врахування у цьому конкретному випадку наявності у обвинуваченого на утриманні неповнолітньої дитини як обставини, яка пом`якшує покарання. Така обставина характеризує особу винного, свідчить про наявність у нього сімейних обов`язків та необхідність утримання дитини, а тому могла бути врахована судом під час індивідуалізації покарання відповідно до вимог статей 65 та 66 КК України. 
4. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно із ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання.
Такі порушення не впливають на кримінально – правову кваліфікацію дій ОСОБА_9 та висновки суду про його винуватість за ч.4 ст.185 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, за яким ОСОБА_9 слід призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.
За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2026 року у відношенні ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_9 з метою звернення вказаного вироку до виконання.
У решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
| СУДДІ:    ______________________________________ ___________________   ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 |