ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 571/151/17
провадження № 51-2792 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12015180190000630 від 13 вересня 2015 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 30 травня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК (за фактом хуліганських дій, вчинених групою осіб із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та пошкодження майна, зокрема транспортного засобу ОСОБА_8 ), і виправдано у зв`язку з недоведеністю, що це кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
Також цим вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК (за фактом хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті) до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 121 КК - на строк 8 років;
- за ч. 4 ст. 296 КК - на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК ОСОБА_6 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене:
- ч. 2 ст. 121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого; 
- ч. 4 ст. 296 КК, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. 
Як установив суд, 13 вересня 2015 року приблизно о 16:30 ОСОБА_6 , перебуваючи у громадському місці (автомобільній дорозі) на відстані приблизно 2 км від с. Глинне Рокитнівського (Сарненського) району Рівненської області, неподалік урочища «Юзефін», умисно вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що полягало в ігноруванні загальноприйнятих норм моралі та проявилося в тому, що він безпричинно, демонструючи особливу зухвалість, використовуючи заздалегідь заготовлений для заподіяння тілесних ушкоджень предмет - дерев`яну палицю, наздогнав ОСОБА_9 , який намагався втекти від нього, і завдав йому по голові щонайменше одного удару, який перебуває у прямому причинному зв`язку зі спричиненням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 смерть ОСОБА_9 .
Рівненський апеляційний суд ухвалою від14 квітня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Рівненького апеляційного суду від 14 квітня 2025 року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) відмови суду апеляційної інстанції в допиті свідків обвинувачення та захисту, зокрема, посилається на те, що: 
- свідок ОСОБА_10 (який, на думку сторони захисту, міг підтвердити непричетність ОСОБА_6 ) не був допитаний у місцевому суді, а суд апеляційної інстанції, задовольнивши клопотання сторони захисту про допит цього свідка та постановивши ухвалу про його привід, не здійснив жодних процесуальних дій щодо її виконання;
- з дослідженого відеозапису проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 убачається, що останній не відображає механізму заподіяння ОСОБА_6 удару потерпілому ОСОБА_9 у потилицю, а лише показує, як останньому завдавали ударів інші особи, коли той лежав, до того ж суд апеляційної інстанції не надав оцінки таким недолікам; 
- свідок ОСОБА_11 (якого просив повторно допитати прокурор і сторона захисту та показання якого, як зазначає захисник, є єдиним доказом винуватості ОСОБА_6 ) направив на адресу суду апеляційної інстанції заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та відеозвернення, у якому просив не брати до уваги його показань, наданих у місцевому суді, оскільки насправді він не бачив, як ОСОБА_6 заподіював тілесні ушкодження ОСОБА_9 , однак суд апеляційної інстанції відмовив у допиті цього свідка; 
- посилання суду апеляційної інстанції на неможливість ідентифікувати таку особу та привести її до присяги не відповідають дійсності, оскільки заява ОСОБА_11 була підписана електронним підписом, а з долученого відеозапису вбачається, що останнім було відображено його посвідчення водія, з якого можна встановити особу власника, при цьому, на думку сторони захисту, наведені цим судом дії можливо забезпечити за допомогою ресурсу «Захищений відеоконференцзв?язок з судом»; 
- копія вказаного відеозвернення також була подана стороною захисту в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, однак повернута без будь-якого обґрунтування.
За таких обставин захисник вважає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи в допиті ключових свідків:
- позбавив сторону захисту права відстоювати свою позицію щодо невинуватості ОСОБА_6 в пред?явленому йому обвинуваченні, що у свою чергу призвело до порушення статей 5 і 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; 
- не дотримався стандартів Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо справедливості кримінального провадження; 
- постановив незаконне, необґрунтоване й невмотивоване судове рішення;
2) відмови суду апеляційної інстанції у призначенні комісійної судово-медичної експертизи, серед іншого, вказує, що:
- відповідно до показань свідка ОСОБА_11 , ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_9 один удар у потилицю, водночас згідно з висновком експерта від 16 жовтня 2015 року № 493, зокрема, особливості черепно-мозкової травми в ОСОБА_9 , а саме локалізація місць прикладання сили (права лобно-тім?яно-скронева ділянка), що обумовила її виникнення, характер переломів та ушкодження речовини й оболонок мозку, у сукупності, вказують на дію тупого предмета з обмеженою поверхнею, і загалом ця травма властива для не менше трьох ударів таким предметом у вказану ділянку проєкції кісток склепіння черепа, при цьому розташування виявлених ушкоджень свідчить про те, що взаємне розташування потерпілого та особи, яка спричиняла ушкодження, змінювалося: в один період подій потерпілий був повернутий до особи, що завдавала ударів, передньою поверхнею тіла, в інший - боковими;
- вказаний вище висновок експерта і показання свідка суперечать один одному, що не було усунуто судами попередніх інстанцій, оскільки місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи, а суд апеляційної інстанції, вирішивши розглянути таке клопотання на більш пізніх стадіях, до цього питання потім не повертався, у зв`язку із чим питання стосовно призначення експертизи залишилося відкритим без будь-якої аргументації та мотивування.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК. 
Висновки судів попередніх інстанцій у частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296 КК (по факту хуліганських дій, вчинених групою осіб із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та пошкодження майна, зокрема транспортного засобу ОСОБА_8 ) у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Звертаючись із касаційною скаргою, захисник, зокрема, посилається на те, що ухвала суду апеляційної інстанції в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК (за фактом хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті) є незаконною, необґрунтованою і невмотивованою.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та зазначені доводи касаційної скарги сторони захисту, колегія суддів дійшла наведених нижче висновків. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Водночас ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Стосовно доводів касаційної скарги про суперечність між висновком судово-медичної експертизи від 16 жовтня 2015 року № 493 та показаннями свідка ОСОБА_11 , а також щодо недоліків слідчого експерименту із цим свідком 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), а також хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 296 КК).
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, захисник  ОСОБА_12 оскаржив його в апеляційному порядку.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, у тому числі за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про доведеність винуватості засудженого за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК. 
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вище вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Як визначено в ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:
- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
- винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК визначено, що в разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються:
- формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; 
- докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Водночас у ч. 3 ст. 373 КПК вказано, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Як неодноразово зазначав у рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у скоєному.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як з тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції встановив, зокрема, що ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_9 , який намагався втекти від нього, та завдав йому дерев`яною палицею по голові щонайменше одного удару, який перебуває у прямому причинному зв`язку зі спричиненням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, від яких настала смерть ОСОБА_9 .
Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції дослідив зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, у тому числі, дані висновку судово-медичної експертизи від 16 жовтня 2015 року № 493, з якого місцевий суд, зокрема, установив, що:
- під час експертизи трупа ОСОБА_9 були виявлені ознаки черепно-мозкової травми у вигляді садна на чолі справа, синця у правій лобно-скроневій ділянці з переходом на виличну, синця навколо правої очної щілини, крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи, крововиливів у м`які тканини голови; множинних переломів кісток черепа; крововиливів над, під оболонками та в речовину головного мозку з розтрощенням його речовини;
- у ході розтину в ОСОБА_9 були виявлені такі ушкодження: садно у правій надплічній ділянці, синець на зовнішній поверхні правого плечового суглоба, синець на правій задньо-боковій поверхні грудей з переходом у підпахвинну ямку, синець на правій боковій поверхні грудей (по нижньому краю реберної дуги), синець на передній поверхні середньої третини лівого плеча, синець на зовнішній поверхні середньої третини лівого передпліччя;
- види виявлених на тілі ОСОБА_9 ушкоджень (переломи, синці, садна, крововиливи) свідчать про дію тупих предметів. Їх чисельність, розміри, локальний характер та локалізація на різних поверхнях і частинах тіла в сукупності дають підстави стверджувати про заподіяння вказаних ушкоджень внаслідок багаторазових (не менше 11) травматичних впливів тупих предметів з обмеженою поверхнею, що загалом властиво для побиття - завдання численних ударів у зазначені ділянки тіла руками (у тому числі кулаком), взутою ногою, коліном, палицею тощо із силою, достатньою для спричинення цих ушкоджень. Індивідуальні особливості обмежених поверхонь тупих предметів (за якими можна було б їх ідентифікувати) у характері ушкоджень не відобразилися;
- особливості черепно-мозкової травми в ОСОБА_9 , а саме локалізація місць прикладання сили (права лобно-тім`яно-скронева ділянка), що обумовила її виникнення, характер переломів та ушкодження речовини і оболонок мозку в сукупності, вказують на дію тупого предмета з обмеженою поверхнею, і загалом ця травма властива для не менше трьох ударів таким предметом у вказану ділянку проєкції кісток склепіння черепа; 
- численні ушкодження голови, які є слідами неодноразового прикладання сили і, у свою чергу, обумовили виникнення черепно-мозкової травми, не можуть розглядатися окремо. Кожний удар у ділянку голови, незалежно від того, чим він завданий (рукою, ногою чи іншим травмуючим предметом), посилював дію попереднього, призводив до травматизації головного мозку та створював реальну небезпеку для життя. Судово-медичних даних для визначення послідовності виникнення ушкоджень у ОСОБА_9 немає;
- судово-медичних даних щодо положення потерпілого під час заподіяння йому ударів немає. Розташування виявлених ушкоджень на протилежних поверхнях і різних анатомічних ділянках тіла свідчить про те, що взаємне розташування потерпілого та особи, яка спричиняла ушкодження, змінювалося: в один період подій потерпілий був повернутий до особи, що завдавала ударів, передньою поверхнею тіла, в інший - боковими.
Також місцевий суд дослідив протокол проведення слідчого експерименту від 12 січня 2016 року (з відеозаписом) зі свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , відповідно до якого цей суд, зокрема, установив, що під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 показав на місцевості та розповів, серед іншого, про те, що на відстані приблизно 30 м від автомобіля ОСОБА_9 наздогнав ОСОБА_6 , який біг попереду інших осіб з натовпу на відстані приблизно 5 м і тримав у руці штахет, яким завдав ОСОБА_9 ударів, у цей час він ( ОСОБА_11 ) відвернувся, а коли повернувся, то побачив ОСОБА_9 лежачим на землі на обочині, не менше 10 осіб навколо нього з натовпу та заподіяння йому ударів іншими особами, серед яких були як молоді хлопці, так і старші чоловіки.
Водночас суд першої інстанції врахував показання свідка ОСОБА_11 , який, серед іншого, пояснив, що він разом з односельчанами, зокрема ОСОБА_9 , рухаючись на автомобілі, побачили, що обидві смуги дороги перекрито дерев`яними палками та стовпчиками таким чином, що проїхати неможливо. Розбираючи перешкоду, з обох сторін лісового масиву до їх автомобіля вийшло понад 30 осіб, частина з них була в масках або з обличчями, закритими футболками, вони тримали в руках палки, штахети, інше знаряддя типу біти. Коли ці особи бігли до них, з їх вигляду та з мови було зрозуміло, що вони агресивно налаштовані. Після цього він та інші пасажири автомобіля почали тікати й заскакувати в автомобіль на ходу, останнім біг ОСОБА_9 . Також свідок зазначив, що коли ОСОБА_9 був від автомобіля на відстані 5-7 м, чітко побачив, як його наздогнав ОСОБА_6 , який тримав дерев`яну палку, та завдав нею ОСОБА_9 ударів по голові ззаду, від якого той впав. Крім того, свідок вказав, що побачив, як до ОСОБА_9 підбігли також і інші особи, які його оточили. Наголосив, що ОСОБА_6 до події не знав, проте однозначно ствердив, що саме він завдав ОСОБА_9 один удар по голові палкою, яку тримав у руках, від цього удару ОСОБА_9 впав на землю. Хто і скільки ударів завдавав ОСОБА_9 далі, не бачив, оскільки вони швидко поїхали із цього місця.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 з-поміж іншого, указував, що:
- стороною обвинувачення не надано достатніх, необхідних, належних та допустимих доказів, які б, як окремо, так і в сукупності, свідчили про вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, як не надано і доказів на спростування тверджень ОСОБА_6 ;
- показання потерпілих, свідків, а також письмові докази містять суперечності та не є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, викладених в обвинувальному акті, натомість вказують на не встановлених органом досудового розслідування осіб;
- місцевий суд виклав показання свідка ОСОБА_11 у своїй інтерпретації з урахуванням відповідей, які йому були поставлені цим судом; 
- надані в судовому засіданні суду першої інстанції показання свідка ОСОБА_11 були нечіткими, неконкретними, не містили точного опису обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, а тому, на думку сторони захисту, не можуть бути враховані як належні, допустимі та достовірні докази винуватості ОСОБА_6 ; 
- показання свідка ОСОБА_11 , надані в судовому засіданні місцевого суду, не збігаються з висновком судово-медичної експертизи № 493, не відповідають показанням свідка, наданим під час слідчого експерименту (оскільки в судовому засіданні свідок пояснив, що удар ОСОБА_9 був заподіяний у момент, коли останній був у положенні стоячи, а під час слідчого експерименту - у той час, коли ОСОБА_9 впав на землю), і суперечать показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 ; 
- зазначене у вироку місцевого суду про те, що свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 дали показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_11 , не відповідає фактичним матеріалам справи; 
- з показаннь свідків не встановлено, які саме дії вчинив ОСОБА_6 , що свідчать про посягання на життя потерпілого, наслідки цих дій та причинний зв`язок між його діями і смертю потерпілого, а також не встановлені ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети останнього, тобто, на думку сторони захисту, не розкрита об`єктивна і суб`єктивна сторони складу злочину, які відповідно до ст. 91 КПК входять до предмета доказування; 
- стороною обвинувачення не з`ясовано, зокрема, хто завдав потерпілому ОСОБА_9 трьох ударів у праву лобно-тімяну-скроневу ділянку голови, та не вжито заходів для встановлення осіб, які заподіяли ОСОБА_9 решту ушкоджень, які виникли від багаторазових ударів (не менше 11), які властиві для побиття.
Постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції послався на те, що з огляду на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , які узгоджуються між собою та з висновком проведеної у кримінальному провадженні експертизи, відсутні сумніви щодо достовірності встановлених місцевим судом фактичних обставин справи. 
Проте, на думку колегії суддів, у контексті встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінальних правопорушень, вказані вище доводи апеляційної скарги захисника, усупереч положенням, передбаченим п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, не отримали відповідної оцінки судом апеляційної інстанції.
Звертаючись з апеляційною скаргою, захисник також посилався на те, що місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи для встановлення механізму спричинення тілесних ушкоджень.
Крім того, як видно з матеріалів провадження, захисник подав до суду апеляційної інстанції клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, на вирішення якої просив поставити запитання, зокрема, чи наявні в ОСОБА_9 у потиличній ділянці голови будь-які тілесні ушкодження та яка в разі наявності їх кількість, характер, локалізація і механізм утворення, а також чи могли наявні в ОСОБА_9 тілесні ушкодження у правій лобно-тімяній-скроневій ділянці голови виникнути за обставин, на які вказав допитаний свідок ОСОБА_11 .
Водночас у касаційній скарзі захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції, вирішивши розглянути клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи на більш пізніх стадіях, до цього питання більше не повертався, у зв`язку із чим питання про призначення експертизи залишилось відкрите без будь-якої аргументації та мотивування.
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КПК клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
За ч. 1 ст. 242 КПК (у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції) експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Згідно із ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Однак, з огляду на зміст фактичних обставин, встановлених судом, зазначені висновки судово-медичної експертизи і показання свідка ОСОБА_11 , за наявності питань щодо локалізації, кількості та механізму заподіяння тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції в ході судового розгляду не розглянув клопотання захисника про призначення комісійної судово-медичної експертизи в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 350 КПК.
Водночас, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури:
- обмежився загальним формулюванням щодо безпідставності доводів апеляційної скарги захисника та клопотання про необхідність проведення комісійної судово-медичної експертизи, а свого рішення, з огляду на зміст таких доводів, а також прохальної частини клопотання не мотивував;
- не зазначив, чому доводи клопотання захисника є необґрунтованими саме з наведених у ньому підстав. 
Стосовно допиту свідка ОСОБА_11 в режимі відеоконференції
Як зазначено вище, в основу обвинувального вироку місцевий суд поклав показання свідка ОСОБА_11 , який, зокрема, повідомив, що чітко бачив, як ОСОБА_6 дерев`яною палкою заподіяв ОСОБА_9 удар по голові ззаду. 
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що свідок ОСОБА_11 направив на адресу суду апеляційної інстанції заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та відеозвернення, у якому просив не брати до уваги його показання, надані в місцевому суді, оскільки насправді він не бачив, як ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_9 , однак суд апеляційної інстанції відмовив у допиті цього свідка.
Як убачається з матеріалів провадження, звертаючись з апеляційною скаргою, прокурор просив повторно допитати, зокрема, свідка ОСОБА_11 .
Згодом судові засідання були відкладені, у тому числі з огляду на неможливість прокурора забезпечити явку свідка ОСОБА_11 до суду апеляційної інстанції. 
Зі змісту матеріалів кримінального провадження також видно, що на електронну адресу Рівненського апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_11 (підписані КЕП), у яких останній просив здійснити його допит дистанційно, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою ресурсу «Захищений відеоконференцзв`язок з судом».
Як убачається з копії технічного звукозапису судового засідання суду апеляційної інстанції від 14 квітня 2025 року, головуючою суддею було повідомлено про надходження на адресу Рівненського апеляційного суду:
- диска з відеозверненням особи на ім`я ОСОБА_11 ; 
- заяви про участь такої особи в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Водночас сторона захисту просила долучити до матеріалів провадження, зокрема, копію оптичного диска з відеозаписом звернення свідка ОСОБА_11 .
Суд апеляційної інстанції, переглянувши оптичний диск з відеозверненням, заслухавши, зокрема, думку прокурора, який:
- просив не брати до уваги вказаний диск з відеозверненням з огляду на неможливість ідентифікувати особу, яка його направила; 
- заперечував щодо долучення до матеріалів кримінального провадження поданого стороною захисту клопотання, 
постановив відмовити в задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження в судовому засіданні і долучення до матеріалів кримінального провадження оптичного запису з відеозаписом звернення. 
Далі суд апеляційної інстанції, заслухавши думку: 
- прокурора, який відмовився від клопотання про допит свідка ОСОБА_11 ; 
- захисника, що наполягав на допиті свідка ОСОБА_11 ,
відмовив у допиті вказаного свідка. 
Постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції зазначив, що в ході апеляційного розгляду прокурор відмовився від клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , явку якого з об`єктивних причин не може забезпечити в судове засідання, оскільки свідок ОСОБА_11 перебуває за межами України.
Також цей суд звернув увагу на те, що, згідно з інформацією ВП № 2 Сарненського районного відділу поліції, ОСОБА_11 , призваний 18 березня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу за загальною мобілізацією для проходження служби, здійснив самовільне залишення військової частини і перетнув державний кордон України з Республікою Молдова поза пунктами пропуску, при цьому за цим фактом ДБР розпочато кримінальне провадження за ч. 5 ст. 407 КК, а ОСОБА_11 оголошено в розшук.
Водночас суд апеляційної інстанції, посилаючись на неможливість ідентифікувати особу та привести особу у статусі свідка до присяги з дотриманням вимог чинного законодавства, не взяв до уваги:
- диск із повідомленням особи, підписаної як ОСОБА_11 ;
- письмову заяву, підписану особою на прізвище ОСОБА_11 , про допит як свідка з використанням власних технічних засобів відеоконференцзв`язку.
Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи вирок місцевого суду без змін, послався на невстановлення обставин, які б могли свідчити про те, що свідок ОСОБА_11 чи інші особи оговорюють обвинуваченого, а також на те, що таких обставин та доказів на їх підтвердження не наведено в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції ні обвинуваченим, ні його захисником. 
Однак, на переконання колегії суддів, такі висновки суду апеляційної інстанції не є належним чином обґрунтованими й вмотивованими з огляду на таке. 
Частиною 2 ст. 336 КПК (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду апеляційної інстанції) визначено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. 
Відповідно до п. 25 ст. 3 КПК свідок є учасником кримінального провадження. 
Згідно з ч. 7 ст. 336 КПК у виключних випадках в умовах воєнного або надзвичайного стану суд має право допитати свідка, потерпілого в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому частинами 4 - 6 цієї статті.
Учасник кримінального провадження подає клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія клопотання в той самий строк надсилається іншим учасникам кримінального провадження (ч. 4 цієї статті).
Частиною 5 ст. 336 КПК передбачено, що учасники кримінального провадження беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та кваліфікованого електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.
У частині 6 ст. 336 КПК зазначено, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, переривання зв`язку тощо несе учасник кримінального провадження, який подав відповідне клопотання.
Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення) (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду апеляційної інстанції), встановлено, що:
- відеоконференція - телекомунікаційна технологія інтерактивної взаємодії двох або більше віддалених учасників судового провадження з можливістю обміну аудіо- та відеоінформацією в реальному часі;
- електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП) чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
Також вказаним Положенням визначено, що: 
- відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», процесуального законодавства України Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (далі - ЄСІТС) забезпечує можливість учасникам справи брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (п. 6.19 Положення); 
- доступ до підсистем (модулів) ЄСІТС здійснюється за допомогою Електронного кабінету після обов`язкового проходження особою процедури реєстрації або автентифікації (пункти 17, 18 Положення);
- підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи (п. 24 Положення);
- підсистема відеоконференцзв`язку забезпечує можливість подання учасниками справи під час проведення судового засідання в режимі відеоконференції документів (у тому числі процесуальних документів, письмових та електронних доказів тощо)(п. 45 Положення);
- за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів (п. 46 Положення); 
- для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції учасник справи повинен попередньо зареєструватися в Електронному кабінеті (п. 49 Положення).
Статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Як зазначено в ч. 6 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
Відповідно до пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод:
«1. Кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, …, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення...
3. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:...
(d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення ...».
При цьому, в рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошувалося, що визнаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, суд також має враховувати, чи дотримано право на захист. Слід, зокрема, розглянути, чи була надана заявникові можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Крім того, має бути врахована якість таких доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає в разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що, у разі якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (див., зокрема, рішення у справі «Khan v. the United Kingdom», пункти 35, 37; у справі «Allen v. the United Kingdom», п. 43) (рішення ЄСПЛ у справі «Яременко проти України», п. 76).
Водночас, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, незважаючи на те, що клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_11 задоволено, суд апеляційної інстанції, за наявності процесуальної можливості допитати цього свідка відповідно до зазначених вище положень КПК та Положення:
- не розглянув у порядку, передбаченому статтями 336, 350 КПК, клопотання учасника кримінального провадження, а саме свідка ОСОБА_11 , про його допит у судовому засіданні в режимі відеоконференції; 
- формально послався на неможливість ідентифікувати особу та привести особу у статусі свідка до присяги з дотриманням вимог чинного законодавства, 
- не зважив на позицію сторони захисту щодо необхідності допиту свідка ОСОБА_11 з огляду на наявність неузгодженостей показань цього свідка з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами;
та, як наслідок, свого рішення в частині неузгодженості покладених в основу вироку місцевого суду доказів не мотивував, що могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення.

Висновки за результатами касаційного розгляду
Колегія суддів уважає, що наведені вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке, як наслідок, могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку із чим відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги та заявлених клопотань, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.
Разом з тим, враховуючи наявність вказаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника в іншій частині, адже оцінку таким доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги захисника підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_17 (у частині його засудження за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК за фактом хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті) - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційних скарг із наведенням висновків про наявність (чи відсутність) усіх елементів складу злочину, із зазначенням доказів, якими підтверджується кожен з них, та постановити законне й обґрунтоване рішення.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги усталену практику ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі від 16 жовтня 2014 року «Shabalin v. Russia») про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та в контексті цього кримінального провадження, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_6 від суду, враховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені гл. 32 КПК, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне обрати засудженому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо запобіжного заходу, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Керуючись статтями 369, 412, 413, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 днів.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3