справа №357/3233/26
провадження № 22-ц/824/11848/2026
головуючий у суді І інстанції Сомок О.А.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів. 
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій спросить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що первісно апелянт звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у позовному провадженні із вимогами до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на спільну дитину. 
Однак в подальшому вона вирішила подати до суду заяву про залишення позову без розгляду, оскільки процес розгляду справи про стягнення аліментів у позовному провадженні, хоч і у спрощеному, відзначається значною тривалістю та обов`язкового тридцяти денного очікування задля набуття рішенням законної сили, щоб надалі отримати виконавчого листа, та пред`явити його до примусового виконання. 
Натомість вказує, що розгляд справи за процедурою наказного провадження, має дещо швидший процес, а тому вона обрала остаточний спосіб стягнення аліментів на користь малолітнього сина, саме наказне провадження. 
Крім того, у апеляційній скарзі посилається на те, що 20 лютого 2026 року після задоволення заяви про залишення позову без розгляду, у межах цивільної справи № 357/818/26, вже 27 лютого 2026 року апелянт звернулася до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу.
При цьому зауважує, що 11 березня 2026 року ОСОБА_2 оскаржив до Київського апеляційного суду ухвалу про залишення позову без розгляду.
Отже, на думку апелянта предметом апеляційного перегляду цивільної справи № 357/818/26 слугує не вирішення питання стягнення аліментів із ОСОБА_2 , а законність ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2026 року про залишення позову без розгляду.
Вказує, що оскільки справа про стягнення аліментів на дитину у порядку спрощеного позовного провадження була припинена за ініціативою позивача ОСОБА_1 і наразі ОСОБА_2 намагається в апеляційному суді скасувати ухвалу суду про залишення позову відносно нього без розгляду, вважає, що відсутні підстави вважати, що у провадженні цього чи іншого суду є справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щоб надавала суду першої інстанції застосувати до заяви апелянта про видачу судового наказу про стягнення аліментів процесуальні важелі, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пункті 1 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої, другої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зазначена процесуальна норма спрямована на недопущення одночасного розгляду судами двох тотожних спорів, що може призвести до ухвалення різних за змістом судових рішень щодо одного й того самого предмета спору між тими самими сторонами. Отже, необхідною умовою її застосування є наявність у провадженні суду справи, яка перебуває на розгляді та не завершена ухваленням відповідного процесуального рішення.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, який ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2026 року залишено без розгляду на підставі заяви позивача.
Після постановлення зазначеної ухвали, а саме 27 лютого 2026 року, заявник звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що в провадженні суду перебуває справа за аналогічним за змістом позовом (про стягнення аліментів на дитину) до цього самого відповідача, з тим самим предметом та з однакових підстав, у зв`язку з чим, дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, в подальшому ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2026 року.
Сам по собі факт апеляційного перегляду ухвали про залишення позову без розгляду не свідчить про перебування у провадженні суду справи щодо вирішення спору між сторонами по суті.
Предметом апеляційного перегляду у такому випадку є виключно перевірка законності та обґрунтованості процесуальної ухвали про залишення позову без розгляду, а не вирішення спору про стягнення аліментів. До скасування такої ухвали судом апеляційної інстанції провадження у справі є завершеним, а позовні вимоги по суті судом не розглядаються.
Більше того, під час апеляційного розгляду цієї справи встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2026 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2026 року про залишення позову без розгляду залишено без змін. Таким чином, зазначена ухвала набрала законної сили, а позовне провадження остаточно завершене.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у провадженні будь-якого суду перебуває справа між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав у розумінні пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 165 ЦПК України є передчасним та ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки суд першої інстанції передчасно застосував положення пункту 4 частини першої статті 165 та пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України, безпідставно дійшовши висновку про існування тотожної справи, яка перебуває у провадженні суду, постановлена ним ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.
Разом із тим колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання про видачу судового наказу по суті, оскільки таке питання відповідно до положень ЦПК України належить до компетенції суду першої інстанції та потребує перевірки наявності всіх передбачених законом умов для видачі судового наказу.
За таких обставин справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу судового наказу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2026 року про відмову у видачі судового наказу - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба