СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/14952/26
пр. № 2/759/11204/26

15 вересня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до ордеру від 13.10.2004 вона є наймачем квартири АДРЕСА_2 . Відповідно до розпорядження Святошинської районної в м. Києві адміністрації вказану квартиру виключено із числа службових жилих приміщень. Станом на день звернення до суду із цим позовом у спірній квартирі зареєстровані позивач, її дочка ОСОБА_3 із дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також син позивача - ОСОБА_2 .
Позивач вказує про те, що відповідач з 15 березня 2025 року фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , добровільно вибув із квартири, не бере участі в утриманні житла, не сплачує житво-комунальні послуги, не бере участі у побуті сім`ї та не має наміру користуватися спірним житлом. При цьому позивач та треті особи перешкоди у проживанні відповідачу не чинять. Однак реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні житловою площею, вона несе додаткові витрати по житлово-комунальним послугам.
Факт не проживання відповідача у спірному приміщенні підтверджується актами житлово-експлуатаційної дільниці №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
Зняти із реєстрації відповідача у позасудовий порядок позивач не може, оскільки не має права власності на вказану квартиру, а є її наймачем.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н. О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
09 червня 2026 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - адвоката Чубар Ю.П. про усунення недоліків із уточненою позовною заявою. 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 липня 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення причин своєї неявки, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення повістки на його зареєстроване місце проживання.
Із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що поштовий конверт, яким відповідачу направлялась повістка, повернувся до суду без вручення за закінченням терміну зберігання.
Суд звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22).
Відтак, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про призначене судове засідання.
Третя особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація явку свого представника у судове засідання не забезпечила без повідомлення причин такої неявки, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового слухання.
Третя особа ОСОБА_3 , яка діє у власник інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явилась, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків.
Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Судом встановлено, що відповідно до ордера на жиле приміщення №016226 від 13.10.2004 ОСОБА_1 , сім`я якої складається із чотирьох осіб, було надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 17,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 . 
Ордер було видано на підставі розпорядження районної адміністрації від 17 грудня 2003 року №2455. 
Відповідно до витягу з Розпорядження Святошинської районної в місті Києві адміністрації від 30.05.2016 №344 квартира АДРЕСА_4 виключена із числа службових жилих приміщень.
Відповідно до інформації витягу з реєстру Київської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані такі особи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наймач з 02.03.2004;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син наймача, з 06.11.2016;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка наймача, з 02.03.2004
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука наймача, з 09.02.2013;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онука наймача, з 07.10.2016.
Відповідно до актів про не проживання особи за реєстрацією ЖЕД №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 26.11.2025, 04.02.2026, 28.04.2026, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у квартирі АДРЕСА_4 з 15 березня 2025 року. Вказані акти підписані мешканцями квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_6 , квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_7 , квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_8 , майстром дільниці ОСОБА_9 , який затверджено начальником ОСОБА_10 . 
У позові ОСОБА_1 зазначає, що відповідач добровільно покинув місце проживання за адресою його реєстрації, тривалий час не з`являється, квартирою не користується, що свідчить про втрату ним фактичного зв`язку із спірним житлом.
Водночас, реєстрація відповідача у спірній квартирі впливає на розмір окремих житлово-комунальних платежів та нарахувань, що створює для позивача додатковий фінансовий тягар.
Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.
Вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 71 ЖК України врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина перша, друга статті 71 ЖК України).
У частині третій статті 71 ЖК України визначені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, перелік яких не є вичерпним.
Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в статті 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2024 року в справі № 183/271/22).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 755/1139/18).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13).
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року в справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду акти про фактичне не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 з 15 березня 2025 року. 
Будь-яких доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять.
Отже, на переконання суду, позивач довела, що відповідач не проживає у квартирі понад шість місяців до звернення з позовом без поважних причин. Його відсутність за місцем реєстрації має тривалий, систематичний та безперервний характер. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться.
Відповідач не надав суду жодних доказів наявності поважних причин відсутності (навчання, робота, лікування, тощо), передбачених ст. 71 ЖК України. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач чи інші мешканці квартири створювали відповідачу будь-які перешкоди у користуванні житловим приміщенням, або що відповідач звертався до суду чи правоохоронних органів із заявами про усунення таких перешкод.
Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 206, 223, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 16 вересня 2026 року.

Суддя         Н.О. Горбенко