Справа № 522/4759/25
Провадження № 2/522/1367/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року           місто Одеса
Приморський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
секретаря судового засідання Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення фактів та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
11 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій вони просили встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на момент її смерті, встановити факт, що ОСОБА_3 в період з 2001 року постійно не проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 через непроживання останнього з 2001 року за вказаною адресою.
Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що їх батько ОСОБА_3 з 2001 року не проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки їх батько ОСОБА_3 в 2001 році оформив Свідоцтво на повернення до Туркменістану, виїхав туди на постійне місце проживання та більше ніколи не повертався в Одесу. Зв`язок із ним втрачено. Позивачі постійно проживали, вели спільне господарства, надавали піклування та утримання їх рідній бабусі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 , на день її смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Ковтун Ю.І.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху та надано позивачам строк 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків.
Недоліки, зазначені в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року позивачами усунуто.
29 квітня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення фактів та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.
09 вересня 2025 року до суду від відповідача засобами поштового зв`язку надійшла заява про визнання позову, якою він визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та підтвердив всі обставини, якими обґрунтовується позов. Заявив, що наслідки направлення такої заяви до суду йому відомі та зрозумілі. Просив позовну заяву задовольнити повністю, а справу слухати без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Вказав, що дійсно в період з 2001 року по сьогоднішній день не проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із його матір`ю ОСОБА_5 , адже виїхав з України в Туркменістан та постійно проживає в Туркменістані до теперішнього часу.
21 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на виконання рішення зборів суддів Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2026 року та на підставі службової записки помічника судді Ковтун Ю. І. з метою дотримання розумних строків розгляду справи за Розпорядженням керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шарага А.О. № 556/26 від 14.04.2026 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу було вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 11 травня 2026 року справу було прийнято до провадження та призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням судового засідання за наявними у справі матеріалами.
24 червня 2026 року від представника позивачів адвоката Бузовського Ігоря Миколайовича надійшла заява, якою останні просив справу розглянути без його участі та без участі позивачів, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В судове засідання 24.06.2026 року сторони не з`явилися, про час, місце та дату судового засідання були повідомлені належним чином. 
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася. Про місце та час судового засідання була повідомлена належним чином. 
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом НОМЕР_1 від 07 лютого 2005 року.
Батьком позивача є відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 15 квітня 2007 року Серія НОМЕР_2 .
На момент розгляду справи позивач змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , що підтверджується Свідоцтвом про переміну прізвища, імені та по батькові від 25 травня 2000 року Серія НОМЕР_3 .
Позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином України та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом НОМЕР_4 від 24 січня 2007 року.
Батьком позивача є відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 13.06.2000 року, про що в книзі реєстрації народжень 30 листопада 1988 року зроблено відповідний запис № 2541.
Позивач змінив прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені від 27 грудня 2006 року Серія НОМЕР_5 .
Відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином померлої ОСОБА_5 , що підтверджується копією посвідки про народження від 12.08.1948 року НОМЕР_6 , та витягом з книги реєстрації актів про народження за 1946 рік.
Мати відповідача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 25.07.2024 року Серія НОМЕР_7 , тобто позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є онуками ОСОБА_5 .
Згідно із даними із Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не відкривалася, що підтверджується Витягом із спадкового реєстру №80283493 від27.02.2025 року.
Третя особа ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 є громадянкою України та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 що підтверджується паспортом НОМЕР_8 від 01 серпня 2014 року.
На момент розгляду справи третя особа змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені від 25 травня 2000 року Серія НОМЕР_9 . 
Відповідно до Свідоцтва про шлюб від 16 травня 2014 року № НОМЕР_10 , третя особа ОСОБА_4 є дружиною відповдача ОСОБА_3 , про що 20 жовтня 1978 року складено відповідний актовий запис № 858.
Позивачі стверджували, що їх мати, третя особа ОСОБА_4 також разом з ними на момент смерті бабусі ОСОБА_5 проживала за зареєстрованою адресою та є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1999 року виданого Управлінням житлового-комунального господарства Одеської міської Ради №7-15934., квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в рівних частках по кожному. Право власності зареєстровано за №382-стр.40-кн.341пр.
Також, судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно від 05.02.2025 року, відомості з державного реєстру речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру що знаходиться у власності, вказана квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 52,9 кв. м., складається з 2 кімнат площею 14,1 та 14,1 кв. м..
Згідно з даними Довідки ДЕПАРТАМЕНТУ НАДАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ №1823Н/11-06 від 31.01.2025 року, про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № П1-22892-ю/о, яка була видана Приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Бежан Андрію В`ячеславовичу за адресою: АДРЕСА_1 (повна адреса) зареєстровані/задекларовані такі особи: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , Дата реєстрації 12.08.2011, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , Дата реєстрації 25.04.1996, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , Дата реєстрації 24.10.1984, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , Дата реєстрації07. НОМЕР_11 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , Дата реєстрації 29.05.1997.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 (народився ІНФОРМАЦІЯ_12 в м. Одесі) з 23.07.2001 року оформив в Посольстві Туркменістану в Україні Свідоцтво на повернення до Туркменістану №016, виїхав туди на постійне місце проживання та більше ніколи не повертався в Одесу. На теперішній час він є громадянином Туркменістану. Дані факти підтверджені Свідоцтвом на повернення до Туркменістану №016 та копією паспорту громадянина Туркменистану НОМЕР_12 від 07.06.2010 року.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 з 11.01.1995 року по 04.10.1997 рік працював на посаді начальника ділянки механізації в АОЗТ «ЗАНГАС - НГС» в Туркменістані, що підтверджується трудовим контрактом від 01.01.1995 року.
Також судом було встановлено, що з 09.08.2001 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу інженером з техніки безпеки в СУ – 7 АТФ «Укргазстрой» в Туркменістані. Після реорганізації прийнятий до ГТ «ПетроГазАзія» в Туркменістані, що підтверджується довідкою ГТ «Петро Газ Азія» від 16.07.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_3 дійсно працює в Господарському Товаристві «Петро Газ Азія» на посаді ОСОБА_13 починаючи з 09.08.2001 року.
Із заяви ОСОБА_3 від 20.03.2004 року, яку він зробив власноруч на ім`я Начальника ЖЕУ ?Ренесанс?, слідує, що останній просив виписати його мати ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана заява засвідчена 20.03.2004 року інспектором ОК ГТ «ПетроГазАзія» Керимовим А. в Туркменістані.
Також із заяви ОСОБА_3 від 12.08.2004 року, яку він зробив власноруч на ім`я Начальника ЖЕУ ?Ренесанс? вбачається, що останній просив виписати його за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана заява засвідчена 12.08.2004 року інспектором ОК ГТ «ПетроГазАзія» Керимовим А. в Туркменістані.
Заявою ОСОБА_3 від 20.10.2011 року, яку він зробив власноруч в м. Ашхабад (Туркменістан), останній давав згоду на виписку його за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з переміною місця проживання та подальшого переїзду до м. Москви, Російська Федерація. Вказана заява засвідчена 20.10.2011 року консулом Посольства України у Туркменістані та Ісламській Республіці Афганістан та підписана особисто відповідачем громадянином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_13 .
Крім того, заявою ОСОБА_3 від 16.07.2014 року, яку він зробив власноруч вже як громадянин Туркментистану, він надавав згоду своїй дружині третій особі ОСОБА_4 передати в дар дочці позивачці ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , Вказана заява засвідчена 16.07.2014 року державним нотаріусом нотаріальної контори Ашхабада Овезовою Д.А. яка засвідчила підпис відповідача ОСОБА_3 .
В Акті про не проживання від 23.01.2025 року, сусіди позивачів підтвердили факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 з 2001 року не проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_3 в 2001 році оформив Свідоцтво на повернення до Туркменістану, виїхав туди на постійне місце проживання та більше ніколи не повертався в Одесу. Зв`язок із ним втрачено.
Відповідно до листа Дочірнього підприємства «Житлове управління РЕНЕСАНС - 92» від 18.02.2025 року № 38, за даними перевірки журналу реєстрації вхідної кореспонденції та перевірки книги реєстрації заяв (звернень) громадян від громадян за 2021 – 2025 р.р. гр. ОСОБА_3 , 1946 р. н. до ДП «ЖУ Ренесанс» з будь-якими заявами, зверненнями чи скаргами не звертався.
З листа Головне управління ДМС в Одеській області №5100.7-1583/51.1-25 від 19.02.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 із заявами чи скаргами з 2001 року по сьогоднішній до ГУ ДМС в Одеській області не звертався.
Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської Ради №241ел/01-09 від 18.02.2025 року, станом на 14 лютого 2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до Департаменту не звертався.
Згідно з листом Відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області №60.6-вх16аз від 25.02.2025 року, ОСОБА_3 із заявами чи скаргами з 2001 року по сьогоднішній день до Відділення поліції №1Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області не звертався.
Відповідно до Листа ГОЛОВНОГО ЦЕНТРУ ОБРОБКИ СПЕЦІАЛЬНОЇ ІНФОРМАЦІЇ ДЕРЖАВНОЇ ПРИКОРДОННОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ №19-81543/18/24 від 25.11.2024 року, відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином ОСОБА_14 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_11 в Базі даних не виявлено.
Відповідно до Листа ДЕПАРТАМЕНТУ З ПИТАНЬ ЦИФРОВОГО РОЗВИТКУ, ЦИФРОВИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ І ЦИФРОВІЗАЦІЇ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ №2800-060203-8/11691 від 20.02.2025 року, за даними бази даних одержувачів пенсій станом на лютий 2025 року ОСОБА_3 на обліку в територіальних управліннях Пенсійного фонду України як одержувач пенсії не перебуває, пенсійне посвідчення на його ім`я не виготовлялось, а також було зазначено, що за даними пошукової системи автоматизованої системи електронного документообігу Пенсійного фонду України заяви, скарги, клопотання від ОСОБА_3 не зареєстровано.
У листі Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний Центр екстреної медичної допомоги і медичних катастроф Одеської обласної Ради», №469 від 20.02.2025 року, вказано, що згідно інформації Єдиної оперативної диспетчерської служби у вищевказаному періоді фактів звернення ОСОБА_3 за випадком по запиту не зафіксовано.
Відповідно до Акту від 23.01.2025 року судом встановлено, що сусіди позивачів підтвердили факт постійного проживання онуків (позивачів), ведення ними спільного господарства, надавання піклування та утримання їх рідної бабусі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_14 з боку її онуків, позивачів по справі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 ,за адресою: АДРЕСА_1 ; Крім того вказаним Актом від 23.01.2025 року підтверджено факт того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , на день її смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
З листа ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "РА-КУРС ПЛЮС" вих.№28/02-01 від 28.01.2025 року слідує, що в період з 2011 по 2012 роки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_5 електромонтажниками ПП ?РА-КУРС ПЛЮС? проводились електромонтажні роботи по заміні електричної проводки. Первинні документи про проведення робіт не збереглися.
Відповідно до Листа вих.№32 від 28.02.2025 року, ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ПОЛІН" (стоматологічний центр ?ОВАСАК?), в період з 2005 по 2013 роки пацієнтка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проходила неодноразове лікування у клініці ?ОВАСАК? (ПП ?ПОЛІН?). В базі та в картці пацієнта вказана адреса проживання АДРЕСА_1 .
З Довідки, виданої Агентством нерухомості ?Лідер?, вбачається, що ОСОБА_5 протягом 2010-2013 років неодноразово зверталася в КОРПОРАЦІЮ АГЕНТСТВ НЕРУХОМОСТІ "ТВ ДОМ-ЛІДЕР" за наданням ріелторських послуг з оцінювання, фотографування та передпродажної підготовки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Після виїзду фахівців на адресу співвласникам квартири було надано рекомендації по продажу, зроблено аналіз ціни та надано консультацію з подальшої підготовки квартири до продажу.
Позивач ОСОБА_1 18.02.2025 року звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежана А.В., для відкриття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_5 та отримала письмову відповідь щодо необхідності звернення до Приморського районного суду м. Одеси для встановлення певних фактів що мають юридичне значення. У вказаному листі також зазначено, що після смерті нашої бабусі ОСОБА_5 спадкова справа не заводилась.
З викладеного слідує, що батько позивачів відповідач по справі ОСОБА_3 у встановлений законом строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини, а його реєстрація місця проживання в квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, отже позовна заява підлягає задоволенню, та підлягає встановленню факт непроживання батька позивачів відповідача по справі ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із встановлених судом обставин та досліджених доказів в їх сукупності вбачається, що відповідач ОСОБА_3 фактично не проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, тобто звернення до суду може мати місце в разі відмови нотаріусом у видачі свідоцтва або неможливості відкриття спадкової справи з таких підстав, які унеможливлюють його видачу, оскільки підстави нотаріальної відмови не можуть бути усунуті спадкоємцями, а відтак, враховуючи викладене вище, з метою захисту прав позивачів, суд вважає, що останні не мають інших можливостей оформити свої спадкові права, окрім, як звернення до суду із даним позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України.
У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1216, ст. 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відповідно до частини першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Тлумачення наведених норм свідчить, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Отже, наявність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця автоматично не свідчить про те, він постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20, від 06 листопада 2024 року у справі № 759/20436/23.
У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України зазначив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Таке тлумачення видається суду логічним, адже встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідає приписам частини третьої статті 1268 ЦК України і підтверджує прийняття спадщини. Так само встановлення факту непроживання вже свідчить про те, що спадкоємець спадщину не прийняв. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За загальним правилом ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).
У відповідності до підпункту 6 пункту 22 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зміни до реєстру територіальної громади орган реєстрації вносить на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, виселення, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. 
В даній ситуації судом встановлено, що позивачі є співвласниками спірної квартири, за нами було зареєстроване право власності на квартиру по частки на кожного. Відповідач ОСОБА_3 . не є співвласником квартири, не проживає в ній більше 20 років, проте, зареєстрований в ній, чим, створює додаткові складності для позивачів.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу вимог ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
У ст. 334 ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 05.11.2014року, яка є обов`язковою для всіх судів. 
У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У Постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 369/16486/18 та постанові Верховного суду від 24.02.2023 у справа №761/4449/19, провадження № 61-200св21.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, з огляду на мотиви, наведені в цьому судовому рішенні, тоді як інші учасники справи, не довели суду відсутність підстав задоволення позову.
Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд звертає увагу, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) визначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) та ін.).
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. 
За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення фактів та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_13 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_14 разом з їх рідною бабусею ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на момент її смерті, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 в період з 2001 року постійно не проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 через непроживання останнього з 2001 року за вказаною адресою.
Стягнути ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_13 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.
Стягнути ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_14 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 20.07.2026 року. 

Суддя: