Справа 556/2190/26  
Номер провадження 3/556/1195/2026 

П ОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2026 року Суддя Володимирецького районного суду Рівненської області Л.О. Котик, розглянувши матеріали, що надійшли від заступника директора Рівненського природного заповідника, про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , не працює , 
за ст. 91 КУпАП,
встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БО №02 від 18.07.2026 року, ОСОБА_1 18.07.2026 року о 17 год. 38 хв., в кварталі 60 виділ 2, Білоозерського природоохоронного науково дослідного відділення Рівненського природного заповідника в адміністративних межах Вараської ОТГ заїхав легковим автомобілем марки «Subaru Outback», д.н.з. НОМЕР_1  на відстань до 100 метрів, з метою облаштування місця для відпочинку, чим порушив вимоги ст. 16 Закону України «Про прородно-заповідний фонд України» та Положення про Рівненський природний заповідник. 
За цим фактом відносно  ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.91 КУпАП.
В судове засідання ОСОБА_1 надіслав клопотання з поясненнями, просив розглядати матеріали в його відсутності.. 18.07.2026 року він рухався лісовою дорогою на власному легковому автомобілі від с. Більська-Воля в напрямку Білого озера. На цій дорозі були відсутні, або непомітні, шлагбауми чи дорожні знаки, які б інформували про особливий статус території як об`єкта природно-заповідного фонду України (ПЗФ) або забороняли проїзд (що також було письмово зазначено ним під час складання протоколу). Відповідно до ст. 7 (ч. 4) Закону України «Про природно-заповідний фонд України», межі територій та об`єктів ПЗФ встановлюються в натурі. Відповідно п. 2.3 розділу 2 «Положення про єдині державні знаки та аншлаги на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду України», знаки повинні бути помітними на місцевості. За відсутності таких знаків, чи їх непомітності, він був позбавлений об`єктивної можливості усвідомлювати, що перебуває у межах природно-заповідного об`єкту. ОСОБА_1 не мав умислу на порушення законодавства про прородно-заповідний фонд України, жодної шкоди навколишньому природному середовищу заподіяно не було. Просив провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст. 91 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Дослідивши письмові матеріали, клопотання ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що під час судового розгляду не здобуто доказів про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 91 КУпАП, за вказаних у протоколі обставин, що робить неможливим притягнення його до адміністративної відповідальності за даною статтею.
Відповідно до вимог ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Ст. 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з ч.1,2 ст. 7 та ст. 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі додержання принципу законності; завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ч.1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Розгляд справ про адміністративне правопорушення врегульовано главою 22 КУпАП, де в ст. 279 КУпАП встановлено, що розгляд справи розпочинається з представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.
Виходячи з системно-логічного тлумачення вказаних норм законодавства, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на підставі протоколу про адміністративне правопорушення в межах, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, шляхом перевірки за допомогою доказів, доданих до справи про адміністративне правопорушення, наявності відомостей, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та встановлення в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною нормою КУпАП, що зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статей 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, а доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа), який розглядає справу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Статтею 91 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за здійснення в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, їх охоронних зон, а також територій, зарезервованих для наступного заповідання, забороненої господарської та іншої діяльності, порушення інших вимог режиму цих територій та об`єктів, самовільну зміну їх меж, невжиття заходів для попередження і ліквідації негативних наслідків аварій або іншого шкідливого впливу на території та об`єкти природно-заповідного фонду.
Об`єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення полягає у вчиненні дій, що порушують встановлений режим охорони та використання територій і об`єктів природно-заповідного фонду.
Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 91 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності.
При цьому для встановлення складу адміністративного правопорушення необхідно з`ясувати, що особа знала або за конкретних обставин повинна була знати про перебування на території природно-заповідного фонду та про встановлені обмеження щодо використання такої території.
З матеріалів справи вбачається, що до суду на підтвердження вини ОСОБА_1 долучено протокол про адміністративне правопорушення серії БО № 02 від 18.07.2026, розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок проїзду легкового автомобіля по території Білоозерського природоохоронного науково дослідного відділення Рівненського природного заповідника, а також Положення про Рівненський природний заповідник, планчик ділянки.
Разом із тим, сам по собі факт перебування транспортного засобу на території об`єкта природно-заповідного фонду не є достатнім для висновку про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, оскільки обов`язковою ознакою будь-якого адміністративного правопорушення є вина особи.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що місце, де, за твердженням посадової особи - інспектора з охорони ПЗФ Білоозерського природоохоронного науково дослідного відділення, здійснювався проїзд транспортного засобу, було позначене інформаційними чи охоронними знаками, які б свідчили про перебування на території Білоозерського природоохоронного науково дослідного відділення Рівненського природного заповідника та встановлені обмеження щодо руху транспортних засобів.
Також до матеріалів справи не долучено жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 знав або за конкретних обставин повинен був знати про перебування на території природно-заповідного фонду та дію встановленого режиму її охорони.
Надані до суду протокол про адміністративне правопорушення, розрахунок розміру шкоди, Положення про Рівненський природний заповідник та планчик ділянки самі по собі не підтверджують 

наявності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки не містять відомостей щодо належного позначення меж заповідника, наявності інформаційних чи охоронних знаків, а також інших доказів, які б свідчили про обізнаність особи щодо перебування на території природно-заповідного фонду.
Крім цього, до матеріалів справи не долучено належних доказів того, що ОСОБА_1 здійснив проїзд саме тієї території, де рух транспортних засобів був заборонений. До протоколу не долучено пояснень свідків, відеозаписів чи акту обстеження місця події, схема із чітким нанесенням маршруту руху транспортного засобу, а також докази наявності на місцевості заборонних або інформаційних знаків. Долучений планчик ділянки призначеної під місце вчинення правопорушення - картосхема функціонального зонування сама по собі не підтверджує факту руху транспортного засобу саме за забороненим маршрутом і не доводить наявності у його діях складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до частини другої статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Отже, матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності підтверджували наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 91 КУпАП.
Суд не вправі самостійно відшукувати докази на підтвердження вини особи або усувати недоліки, допущені органом, який склав протокол про адміністративне правопорушення, оскільки це суперечило б принципам змагальності, неупередженості суду та рівності сторін.
Виходячи з наведеного, в протоколі про адміністративне правопорушення складеному відносно ОСОБА_1 за ст.91 КУпАП, не наведено відомостей про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП, а тому провадження по справі слід закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, оскільки такі відомості відсутні в протоколі про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 07 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.
У свою чергу, наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про котрий наголошує Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» («Ireland v. The United Kingdom», заява № 5310/71), та котрий застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», на чому, власне, наголошується Європейським Судом з прав людини у його рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» («Korobov v.Ukraine», заява № 39598/03). 
ЄСПЛ зазначав, що його рішення, які до речі є джерелом права в Україні, фактично слугують не лише для вирішення справ, направлених до Суду, але, взагалі, для роз`яснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, що сприяє дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони (Ireland v. the United Kingdom, § 154,  of 18 January 1978).
Таким чином, місія системи, створеної Конвенцією, полягає у визначенні питань державної політики в загальних інтересах, що підвищує стандарти захисту прав людини та розширює судову практику в сфері прав людини у всьому суспільстві держав-членів Конвенції (Konstantin Markin v. Russia [ВП], § 89  від 22.03.2012)
Доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини від 1 червня 2010 року», «Тейксейра де Кастро проти Португалії від 09.06.1998», «Шабельник проти України від 19 лютого 2009 року» «Балицький проти України від 15 травня 2008 року», «Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року», «Яременко проти України від 12 червня 2008 року». Іноді використовується також фраза: «плід отруєного дерева».
Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини рішення від 1 червня 2010 року»).
Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини. На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.
Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року в справі №1-р/2019 вказав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності слід керуватися принципом, згідно якого винність особи не може ґрунтуватись на припущеннях. Будь-які сумніви у винуватості особи повинні тлумачитися на її користь. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». Варто зазначити, що «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді накладення штрафу з позбавленням особи спеціального права на певний строк. Крім того, аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину (адміністративного правопорушення) не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Статтею 62 Конституції України також передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи. 
Однак, у даній справі, зібрані особою, уповноваженою відповідно до ст. 255 КУпАП на складання протоколів про адміністративні правопорушення, докази за своєю суттю залишають місце сумнівам, і як наслідок не узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з огляду на наведене вище. 
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові у справі № 463/1352/16-а від 08.07.2020 у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Як зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
Оцінивши в сукупності надані докази, а також врахувавши встановлені в судовому засіданні обставини, суддя приходить до висновку про недоведеність вини  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що достатніх доказів, які достовірно свідчать про наявність складу адміністративного правопорушення, визначеного ст. 91 КУпАП під час розгляду матеріалів в суді - не здобуто, а ті, що надані в якості підтвердження суддя оцінює критично з наведених вище обставин.
За таких обставин та враховуючи зазначені норми Закону, суддя приходить до висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1  за ст. 91 КУпАП слід закрити, відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 7, 9, 91, 245, 247, 251, 252, 280, 283, 284 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 91 КУпАП, закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена на підставі ст.294 КУпАП особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя: