К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2026 року місто Київ

справа № 379/768/26
апеляційне провадження № 22-ц/824/12886/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Юрія Івановича на ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 22 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Зінкіна В.І., у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини не менше п`яти років,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, зацікавлена особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини не менше п`яти років.
В обґрунтування заяви вказує, що починаючи з липня 2009 року заявник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується актом №20 від 17.03.2026 року складеного Білоцерківським КП ЖЕК №7. В період спільного проживання жоден із них не перебував в будь-якому іншому шлюбі.
Дружина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим відділом РАЦС Білоцерківського МУЮ Київської області на підставі актового запису №90.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 76 років помер цивільний чоловік заявниці ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 виданим на підставі актового запису №2744 Білоцерківським відділом ДР АЦС у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 
Заявник є спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а інші спадкоємці відсутні.
Заявник звернувся до нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федоряка О.С. із заявою про відкриття спадкової справи. Проте постановою нотаріуса від 13.02.2026 року №63/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та роз`яснено, що факт проживання з спадкодавцем однією сім`єю має бути підтверджено рішенням суду.
Враховуючи викладене просила встановити факт, що вона постійно проживала сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 22 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини не менше п`яти років визнано неподаною та повернуто заявниці.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук Ю.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 22 травня 2026 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду постановлено з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що звертаючись до суду з заявою ОСОБА_1 вказувала, що метою звернення до суду з заявою було встановлення факту проживання однією сім`ю для прийняття спадщини, а отже повернення заяви з цих підстав є не обґрунтоване. До заяви додано пакет письмових доказів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Вказує, що заявником в повному обсязі дотримано вимоги ст. 318 ЦПК України щодо змісту заяви.
Посилається на те, що 11 травня 2026 року заявником було усунуто недоліки вказані в ухвалі про залишення заяви без руху, а отже причини повергнення заяви є надуманими. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Право на звернення до суду реалізується особою у порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.
Згідно положень частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу (форма та зміст позовної заяви та документи, що до неї додаються), протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Частиною 3 статті 185 ЦПК України встановлено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. При цьому підставою для такого рішення може бути недодержання позивачем вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви, а також документів, що до неї додаються.
Встановлено, що залишаючи заяву без руху судом першої зазначено, що у порушення вказаних норм, заявницею не зазначено мету встановлення юридичного факту та до заяви не додані докази, що підтверджують викладені в заяві факти, зокрема у заяві не зазначено щодо наявності інших спадкоємців після смерті спадкодавця, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі.
15.05.2026 року заявницею подано до суду заяву про усунення недоліків, з якої судом першої інстанції встановлено, що недоліки усунуто частково в частині: суб`єктивного складу усіх заінтересованих осіб, посилання на докази щодо наявності інших спадкоємців після смерті спадкоємця, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі.
Повертаючи позовну заяву у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві не зазначено конкретну мету звернення з заявою про встановлення факту постійного проживання.
Однак, з таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд не може погодитись, оскільки зі змісту заяви про встановлення факту та з заяви про усунення недоліків вбачається, що заявником вказано та обґрунтовано звернення до суду з заявою про встановлення факту з підстав неможливості прийняття спадщини та відмови нотаріуса у відкритті спадкової справи.
Під час застосування ч.3 ст.185 ЦПК України суд має забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема: право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей, основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (рішення ЄСПЛ «ZHOVNER v. UKRAINE», № 56848/00, § 33, 29 червня 2004 року).
Велика Палата Верховного Суду формуючи практику правозастосування цивільного законодавства ураховувала практику Європейського суду з прав людини, який зазначав, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29,від 26 липня 2007 року; рішення у справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25, від 20 березня 2008 року; рішення у справі «ТОВ «Фріда» проти України» (Frida, LLC v. Ukraine), заява № 24003/07, пункт 33, від 08 грудня 2016 року; рішення у справі «Хасан Тунч та інші проти Туреччини» (Hasan Tunc and Others v. Turkey), заява № 19074/05, пункт 33, від 31 січня 2017 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, набуло статусу остаточного 13 березня 2019 року, пункт 44, від 13 грудня 2018 року).
У практиці Європейський суд з прав людини визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69, від 12 листопада 2002 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97, від 05 квітня 2018 року; рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], № 8917/05, пункт 79 (в кінці), ЄСПЛ 2009 (витяги); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, пункт 24 (в кінці), від 27 липня 2006 року, та «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey), № 59601/09, пункт 21, від 17 вересня 2013 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 98, від 05 квітня 2018 року).
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку із не усуненням недоліків не ґрунтується на нормах процесуального права, оскільки судом першої інстанції прийшов до хибних висновків, що заявником не зазначено конкретну мету звернення з заявою про встановлення факту постійного проживання.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Як свідчить позиція суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Юрія Івановича - задовольнити.
Ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 22 травня 2026 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: