ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2026 р. Справа № 918/596/26 

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., за участі секретаря судового засідання Костюкович Ю.С., 
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом керівника Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Товпижинського товариства мисливців та рибалок,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України",
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою лісогосподарського призначення,

у судовому засіданні приймали участь:
від позивача - Любчик І.І., довіреність № вих-336/0/01-72/26 від 09.01.2026 р.;
від відповідача - не з`явився;
від третьої особи - не з`явився;
від прокуратури - Головчак В.В. 

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".
У судовому засіданні 7 вересня 2026 року, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2026 року керівник Дубенської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Товпижинського товариства мисливців та рибалок (далі - відповідач), в якій просить зобов`язати Товпижинське товариство мисливців та рибалок за власний рахунок усунути перешкоди Рівненській обласній державній адміністрації у користуванні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером 5621481006:02:001:0003 в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва Дубенського надлісництва філії "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України", шляхом знесення самочинно збудованих будівель, а саме: будинку відпочинку загальною площею 44,3 кв.м. (складові частини майна: будинок відпочинку літ. Б-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж), будинку відпочинку загальною площею 57,6 кв.м (складові частини майна: будинок відпочинку літ. А-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж).
Також керівник Дубенської окружної прокуратури просить стягнути з відповідача на користь Рівненської обласної прокуратури на р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЄДРПОУ 02910077, банк одержувач: Державна казначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800 витрати по сплаті судового збору по даній справі.
Крім того в прохальній частині позовної заяви містилося клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (43010, Волинська область, м. Луцьк, вул. Волі, буд. 30, код ЄДРПОУ 45601597). Крім того позовна заява містить обґрунтування необхідності залучення вказаної особи. Зокрема керівником Дубенської окружної прокуратури зазначено, що спільна земельна ділянка лісогосподарського призначення, на якій самочинно побудовані будинки відпочинку, перебуває у постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", а тому рішення суду може безпосередньо вплинути на права та обов`язки державного підприємства.
До позовної заяви керівником Дубенської окружної прокуратури долучено платіжну інструкцію від 27 квітня 2026 року № 828 (внутрішній номер 504100281) про оплату судового збору за подання даної позовної заяви до Господарського суду Рівненської області в розмірі 2 662 грн 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29.05.2020 за ОСОБА_1 та Храмовим Олександром Олександровичем зареєстровано на праві спільної часткової власності будинок відпочинку загальною площею 52,5 кв.м., по АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації речових прав є протокол загальних зборів спілки Товпижинського товариства мисливців та рибалок від 29.05.2020 та акт приймання-передачі від 29.05.2020 № 1, за якими ОСОБА_1 та Храмову Олександру Олександровичу передано у власність будинок відпочинку. При цьому, Товпижинське товариство мисливців та рибалок отримало зазначений будинок від Будафенка Віктора Володимировича на підставі протоколу від 18.05.2020 № 1 та акту приймання-передачі від 18.05.2020 № 1.
Крім того в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 25.05.2020 за Товпижинським товариством мисливців і рибалок зареєстровано право власності на будинки відпочинку, площею 57,6 кв.м., (складові частини майна: будинок відпочинку літ. А-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж) та площею 44,3 кв.м., (складові частини майна: будинок відпочинку літ. Б-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота №1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж) по вул. Набережна, 1 Д, с. Товпижин, Демидівський район (наразі Дубенський район), Рівненська область. Підставою для реєстрації речових прав є протокол від 18.05.2020 № 1 та акт приймання-передачі від 18.05.2020 № 1, згідно якого Будафенко В.В. передав Товпижинському товариству мисливців та рибалок зазначене майно.
Разом з тим, прокурор зазначає, що вказане майно є самочинним будівництвом, що побудоване на землях лісогосподарського призначення, власником яких є держава в особі Рівненської обласної державної адміністрації.
Як зазначає прокурор, рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.10.2022 у справі № 918/425/22 за позовом Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до фізичної особи-підприємця Будафенка Віктора Володимировича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача Державне підприємство "Млинівське лісове господарство", розірвано договір довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012, укладеного між Рівненською обласною державною адміністрацією та Будафенком В.В.
Підставою для розірвання договору став факт самовільного будівництва Будафенком В.В. без погоджень з власником землі та постійним лісокористувачем капітальних будівель в межах лісової ділянки загальною площею 0,56 га в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп" (наразі територія - Дублянського лісництва Дубенського надлісництва філії "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України").
В ході розгляду справи № 918/425/22 судом встановлено, що на час укладення договору довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012 між Рівненською обласною державною адміністрацією та ФОП Будафенко В.В. на лісовій ділянці загальною площею 0,56 га, що розташована на території Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп", квартал 34, виділ 21, 22, 23, були відсутні будь-які об`єкти інфраструктури.
Факт будівництва без відповідного погодження капітальних будівель Будафенком В.В. підтверджується, зокрема, матеріалами постійного лісокористувача, а також висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Зокрема, згідно висновку експерта від 14.05.2018 № 9040-9042 три будинки відпочинку, що розташовані на території Вербенської сільської ради в с. Товпижин, Демидівського району, Рівненської області у кварталі 34, виділ 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп" є капітальними будівлями, що відносяться до нерухомого майна. Площа самочинно збудованих будинків становить 44,3, 52,5 та 57,6 кв.м.
Також факт зведення Будафенком В.В. капітальних будівель в межах наданої йому лісової ділянки підтверджується витягами з Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, згідно яких за Будафенком В.В. зареєстровано право власності на три будинки відпочинку, які в подальшому були відчуженні останнім.
Судом зазначено також, що будівництво капітальних будівель не входить до прав тимчасових лісокористувачів за жодних обставин, виходячи з вимог ст. 20 Лісового кодексу України.
Таким чином, Господарський суд Рівненської області у справі № 918/425/22 дійшов висновку, що здійснення будівництва капітальних будівель свідчить про порушення ФОП Будафенко В.В. умов договору та є підставою для його дострокового розірвання та повернення лісової ділянки.
Прокурор зазначає, що факт самочинного будівництва Будафенком В.В. будинків відпочинку також підтверджується іншими матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Зокрема, згідно Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил від 12.04.2016 № 241, складеного в присутності Будафенка В.В., на лісовій ділянці загальною площею 0,56 га в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва, що перебуває в користуванні Будафенка В.В., встановлено факт самочинного будівництва трьох будинків відпочинку.
Також згідно технічного паспорта на будівлі бази відпочинку по вул. Набережна, 1 Д, с. Товпижин, інвентарна справа № 5, виготовленого ТОВ "БТІЕКСПЕРТ", будинки відпочинку, а також господарські будівлі побудовані в 2012 році. Технічний паспорт містить відмітку про самочинне будівництво вказаної нерухомості. Власник нерухомості Будафенко В.В.
Враховуючи наведене, факт будівництва Будафенком В.В. капітальних споруд на землях лісогосподарського призначення без погодження з власником землі та постійним лісокористувачем встановлено в рішенні суду у справі № 918/425/22 та підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019.
Прокурор вважає, що оскільки порушення прав власника земельної ділянки наразі не усунуті наявні підстави для звернення Дубенською окружною прокуратурою до суду в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до теперішнього власника двох самочинно збудованих будівель (площами 57,6 кв.м. та 44,3 кв.м.) - Товпижинського товариства мисливців та рибалок із зобов`язанням останнього знести об`єкти самочинного будівництва та скасуванням їх державної реєстрації.
Окрім того прокурор зазначає, що оскільки співвласниками одного самочинно збудованого будинку (площею 52,5 кв.м.) на даний час є фізичні особи, позов прокурора щодо такого самочинного будівництва буде скерований до суду в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою суду від 11 травня 2026 року позовну заяву керівника Дубенської окружної прокуратури прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження у змішаній (паперовій та електронній) формі та призначено підготовче засідання на 15 червня 2026 року на 11:00 год. Крім того вказаною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - третя особа).
28 травня 2026 року від представника Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" через систему "Електронний суд" надійшли пояснення щодо позову. Зокрема в поясненнях зазначено, що відповідно до договору довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012 ФОП Будафенко В.В. передано в користування лісову ділянку у кв. 34 вид. 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп".
Пунктом 2.2 Договору зазначено, що на лісовій ділянці, що передається в довгострокове тимчасове користування відсутні будь-які об`єкти інфраструктури.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.10.2022 у справі № 918/425/22 за позовом Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до фізичної особи-підприємця Будафенка Віктора Володимировича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача Державне підприємство "Млинівське лісове господарство", розірвано договір довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012, укладений між Рівненською обласною державною адміністрацією та Будафенком В.В.
Підставою для розірвання договору є факт самовільного будівництва Будафенком В.В. без погоджень з власником землі та постійним лісокористувачем капітальних будівель в межах лісової ділянки загальною площею 0,56 га в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп" (наразі територія - Дублянського лісництва Дубенського надлісництва філії "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України").
На даний час квартал 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва знаходяться в межах земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 5621481006:02:001:0003, що перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України", та закріплена за філією "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України".
Постійним землекористувачем не надавалися дозволи на будівництво об`єктів нерухомого майна у кв. 34 вид. 21, 22, 23 Дублянського лісництва. Факт самочинного будівництва будинків відпочинку також підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019.
Враховуючи зазначене, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" зазначає, що позовні вимоги керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 15 червня 2026 року підготовче засідання відкладено на 29 червня 2026 року на 11:00 год.
29 червня 2026 року від представника відповідача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
Ухвалою суду від 29 червня 2026 року строк підготовчого провадження у справі продовжено на 30 днів з ініціативи суду та відкладено підготовче засідання на 24 серпня 2026 року.
14 серпня 2026 року від представника позивача через систему "Електронний суд" надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи, в якій просив підготовче засідання у даній справі провести без участі представника Рівненської обласної державної адміністрації.
Ухвалою суду від 24 серпня 2026 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 7 вересня 2026 року.
Прокурор у справі у судовому засіданні 7 вересня 2026 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.
Представник позивача у судовому засіданні 7 вересня 2026 року позов прокурора підтримав у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання 7 вересня 2026 року не з`явився, про дату, час і місце даного засідання повідомлявся належним чином.
Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів ГПК України, ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 11 травня 2026 року відправлена відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 33016, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Коновальця, буд. 6, кв. 161, повернулася до суду із відміткою на конверті про невручення: "адресат відсутній" (а.с. 87-90).
Ухвала суду про відкладення підготовчого засідання від 15 червня 2026 року відправлена відповідачу на адресу: 33016, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Коновальця, буд. 6, кв. 161, повернулася до суду із відміткою на конверті про невручення: "адресат відсутній" (а.с. 116-119).
Ухвала суду про відкладення підготовчого засідання від 29 червня 2026 року відправлена відповідачу на адресу: 33016, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Коновальця, буд. 6, кв. 161, повернулася до суду із відміткою на конверті про невручення: "адресат відсутній" (а.с. 130-133).
Ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 24 серпня 2026 року відправлена відповідачу на адресу: АДРЕСА_2 , повернулася до суду із відміткою на конверті про невручення: "адресат відсутній" (а.с. 147-150).
За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що місцезнаходженням Товпижинського товариства мисливців та рибалок є: Україна, 33016, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ КОНОВАЛЬЦЯ, будинок 6, квартира 161.
Крім того третя особа у судове засідання 7 вересня 2026 року також не з`явилася, про дату, час і місце даного засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою за підписом відповідального працівника суду про доставку електронного листа, а саме ухвали суду від 24.08.2026 року, до електронного кабінету Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (а.с. 145). В той час про причини неявки суд не повідомила.
Згідно із п. п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За вказаних обставин, у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про розгляд даної справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України).
Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, а неявка останнього не перешкоджає розгляду цієї справи та вирішенню спору по суті, то за висновками суду справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора у справі та представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ВСТАНОВИВ:

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (п. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України).
За положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Ключовим для застосування цих норм є поняття "інтерес держави". 
У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам - учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії", заява № 42454/02, п. 35).
Звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та Товпижинського товариства мисливців та рибалок Рівненська обласна державна адміністрація, як власник земельної ділянки, позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва. 
Інтерес держави у цьому випадку полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів Рівненської обласної державної адміністрації, як власника вказаної земельної ділянки, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення збереження, раціонального використання та охорони земель в інтересах нинішнього і майбутнього поколінь.
Так, ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.
Частиною 1 ст. 56 Земельного кодексу України закріплено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Згідно ст. 7 Лісового кодексу України від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (ч. ч. 1, 2 ст. 8 Лісового кодексу України).
Держава відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно із ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Системний аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що обласні державні адміністрації є органами, уповноваженим здійснювати від імені держави повноваження власника лісової ділянки, вчиняти дії щодо прийняття рішень про передачу лісової ділянки у постійне та тимчасове користування, а також є органами, уповноваженими на здійснення контролю за додержанням законодавства у сфері лісових відносин.
Отже, Рівненська обласна державна адміністрація має повноваження вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю, у тому числі вимагати усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом знесення самочинно збудованих будівель.
Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст. 80 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 170, 326, 374 Цивільного кодексу України право власності на землі державної власності належить державі Україна, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.
Разом з тим, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 1, ч. ч. 1, 2 ст. 7 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
З огляду на викладене, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини наведеною в п. 54 рішенні у справі "Трегубенко проти України".
Аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.
Таким органом у вказаному випадку є Рівненська обласна державна адміністрація, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею державної власності як орган виконавчої влади.
При цьому в першому із згаданих "виключних випадків" прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під "нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій", у зв`язку з чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Так, у постанові від 19.07.2018 року у справі № 822/1169/17 Верховний Суд вказав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Прокурором зазначено, що у даному випадку Рівненською обласною державною адміністрацією не вжито заходів щодо усунення порушень інтересів держави, хоча про порушення інтересів держави було відомо починаючи з 2022 року з матеріалів судової справи № 918/425/22.
Згідно з абз. 1, 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Дубенська окружна прокуратура, здійснюючи передбачені ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" повноваження, зверталась до Рівненської обласної державної адміністрації щодо виявленого порушення інтересів держави та необхідності їх захисту.
Згідно відповіді Рівненської обласної державної адміністрації від 28.04.2026 державною адміністрацією за вказаним фактом заходи претензійно-позовного характеру не вживалися, також державна адміністрація не заперечує щодо звернення Дубенською окружною прокуратурою до суду з позовною заявою про усунення перешкод у використання земельної ділянки лісогосподарського призначення шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва.
З огляду на викладене у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на існуючий факт порушення інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду з цим позовом.
Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
На виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Дубенської окружною прокуратурою попередньо, до звернення з цим позовом до суду, повідомлено Рівненську обласну державну адміністрацію щодо прийняття рішення про представництво інтересів держави в її особі.
Крім того порушення вимог земельного та лісового законодавства при вилученні із державної власності, зміні цільового призначення земель лісогосподарського призначення безумовно становить суспільний інтерес. 
Ліси - унікальне національне багатство України, стратегічний ресурс держави, екологічне і соціальне значення якого важко переоцінити.
Світовим співтовариством ліс визнаний найважливішим чинником у запобіганні кліматичних змін, покращенні екологічних умов життя людей, пом`якшенні негативної дії природних факторів.
З урахуванням наведеного вище, використання земель державної власності лісогосподарського призначення для інших цілей ніж визначені законом, не уповноваженим органом, без їх вилучення у постійного лісокористувача, порушує інтереси держави щодо правомірного використання земель лісогосподарського призначення державної власності як основного джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Незаконне самочинне будівництво на землях державної власності лісогосподарського призначення перешкоджає захисту державою лісових насаджень, проведення планових заходів щодо заліснення та охорони земель, дотримання правового режиму земель цієї категорії.
Наведене обумовлює необхідність звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави.
Ураховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються не захищеними, а уповноваженими органами державної влади допущено бездіяльність, прокурором вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах та підстави для внесення позову прокурором в інтересах держави.
Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справі "Korolev v. Russia" п. 33; рішення у справі "Menchinskaya v. Russia", п. 35).
Правовідносини, пов`язані з використанням земель лісового фонду беззаперечно становлять суспільний інтерес.
З огляду на викладене, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо належного розпорядження землями державної власності з метою захисту інтересів держави, оскільки пасивна поведінка позивача такому відновленню не сприяє.
Враховуючи викладене, прокурором вбачаються підстави для представництва інтересів держави шляхом звернення до суду із позовом у зв`язку із доведеною бездіяльністю відповідного компетентного державного органу та наявністю порушення інтересів держави в даному випадку.
Крім того обставини встановлені прокурором за даним позовом свідчать про наявність "виключного випадку" для представництва прокурором інтересів держави в суді у розумінні пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України.
Так, у пункті 4.2 мотивувальної частини рішення від 03.12.2025 № 6-р(II)/2025 Конституційний Суд України вказав, що прикметник "виключний" за змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України означає виняток із загальних правил, який у контексті представництва прокурором інтересів держави в суді означає можливість такого представництва лише у виняткових, нетипових обставинах.
Такі випадки мають бути об`єктивно обмежені, чітко визначені, зведені до мінімально необхідних та сприйматися не як загальні правила, а саме як винятки.
Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні № 6-р(II)/2025 прямо зазначив, що "виключність" випадку відповідно до п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України не означає унікальність або надзвичайність події, водночас така "виключність" полягає в об`єктивній необхідності судового втручання прокурора спрямованого на захист інтересів держави в конкретному випадку.
Серед іншого, у п. 4.3 мотивувальної частини рішення № 6-р(II)/2025 зазначено, що визначення таких випадків є дискрецією законодавця. Однак, на думку Конституційного Суду України, ними можуть бути, зокрема: невизначеність (відсутність) у законодавстві України суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на захист відповідних інтересів держави; колізії повноважень кількох органів публічної влади, якщо це унеможливлює захист ними інтересів держави в межах спірної компетенції; заподіяння шкоди інтересам держави правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, якщо цивільний позов у кримінальному провадженні не був чи не міг бути поданий або залишений без розгляду; звернення до прокуратури уповноваженого на захист інтересів держави суб`єкта з клопотанням про подання позову до суду; виявлення прокурором під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням фактів порушення або загрози порушення важливих інтересів держави, що потребують належного судового захисту.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.12.2025 року по справі № 344/12305/18 зазначає, що рішенням 03.12.2025 року № 6-р(ІІ)/2025 Конституційний Суд України ухвалив визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2024 № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Однак відповідно до п. 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України, не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Так, відповідно до обставин даного позову має місце:
- самовільне зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка не відводилась для забудови та із постійного користування державного лісогосподарського підприємства не вилучалась;
- використання земель лісового фонду всупереч їх цільовому призначенню; 
- порушення вимог містобудівного законодавства під час здійснення будівництва без будь-яких дозвільних документів;
- порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав (незаконна державна реєстрація права приватної власності на підставі неналежних документів).
Таким чином, враховуючи зазначені обставини у їх сукупності, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України викладеної у рішенні № 6-р(II)/2025, можна обґрунтовано стверджувати про наявність виключного випадку для представництва прокурором інтересів держави.
З огляду на зазначене, суд зробив висновок, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, який, попри те, не здійснює захист прав та інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з правилами статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29.05.2020 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано на праві спільної часткової власності будинок відпочинку загальною площею 52,5 кв.м., по АДРЕСА_1 . 
Підставою для реєстрації речових прав є протокол загальних зборів спілки Товпижинського товариства мисливців та рибалок від 29.05.2020 та акт приймання-передачі від 29.05.2020 № 1, за якими ОСОБА_1 та Храмову Олександру Олександровичу передано у власність будинок відпочинку. 
При цьому, Товпижинське товариство мисливців та рибалок отримало зазначений будинок від Будафенка Віктора Володимировича на підставі протоколу від 18.05.2020 № 1 та акту приймання-передачі від 18.05.2020 № 1.
Крім того в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 25.05.2020 за Товпижинським товариством мисливців і рибалок зареєстровано право власності на будинки відпочинку, площею 57,6 кв.м., (складові частини майна: будинок відпочинку літ. А-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж) та площею 44,3 кв.м., (складові частини майна: будинок відпочинку літ. Б-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота №1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж) по вул. Набережна, 1 Д, с. Товпижин, Демидівський район (наразі Дубенський район), Рівненська область. Підставою для реєстрації речових прав є протокол від 18.05.2020 № 1 та акт приймання-передачі від 18.05.2020 № 1, згідно якого Будафенко В.В. передав Товпижинському товариству мисливців та рибалок зазначене майно.
Разом з тим, вказане майно є самочинним будівництвом, що побудоване на землях лісогосподарського призначення, власником яких є держава в особі Рівненської обласної державної адміністрації.
Так, рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.10.2022 року у справі № 918/425/22 за позовом Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до фізичної особи-підприємця Будафенка Віктора Володимировича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача Державне підприємство "Млинівське лісове господарство" розірвано договір довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012, укладений між Рівненською обласною державною адміністрацією та Будафенком В.В.
Підставою для розірвання договору став факт самовільного будівництва Будафенком В.В. без погоджень з власником землі та постійним лісокористувачем капітальних будівель в межах лісової ділянки загальною площею 0,56 га в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп" (наразі територія - Дублянського лісництва Дубенського надлісництва філії "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України").
В ході розгляду справи № 918/425/22 судом встановлено, що на час укладення договору довгострокового тимчасового користування лісами від 04.05.2012 між Рівненською обласною державною адміністрацією та ФОП Будафенко В.В. на лісовій ділянці загальною площею 0,56 га, що розташована на території Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп", квартал 34, виділ 21, 22, 23, були відсутні будь-які об`єкти інфраструктури.
Факт будівництва без відповідного погодження капітальних будівель Будафенком В.В. підтверджується зокрема, матеріалами постійного лісокористувача, а також висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Зокрема, згідно висновку експерта від 14.05.2018 № 9040-9042 три будинки відпочинку, що розташовані на території Вербенської сільської ради в с. Товпижин, Демидівського району, Рівненської області у кварталі 34, виділ 21, 22, 23 Дублянського лісництва ДП "Млинівський лісгосп" є капітальними будівлями, що відносяться до нерухомого майна. Площа самочинно збудованих будинків становить 44,3 кв.м., 52,5 кв.м. та 57,6 кв.м.
Також факт зведення Будафенком В.В. капітальних будівель в межах наданої йому лісової ділянки підтверджується витягами з Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, згідно яких за Будафенком В.В. зареєстровано право власності на три будинки відпочинку, які в подальшому були відчуженні останнім.
Судом зазначено також, що будівництво капітальних будівель не входить до прав тимчасових лісокористувачів за жодних обставин, виходячи з вимог ст. 20 Лісового кодексу України.
Таким чином, Господарський суд Рівненської області у справі № 918/425/22 дійшов висновку, що здійснення будівництва капітальних будівель свідчить про порушення ФОП Будафенко В.В. умов договору та є підставою для його дострокового розірвання та повернення лісової ділянки.
Факт самочинного будівництва Будафенком В.В. будинків відпочинку також підтверджується іншими матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Зокрема, згідно Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил від 12.04.2016 № 241, складеного в присутності Будафенка В.В., на лісовій ділянці загальною площею 0,56 га в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва, що перебуває в користуванні Будафенка В.В., встановлено факт самочинного будівництва трьох будинків відпочинку.
Також згідно технічного паспорта на будівлі бази відпочинку по вул. Набережна, 1 Д, с. Товпижин, інвентарна справа № 5, виготовленого ТОВ "БТІЕКСПЕРТ", будинки відпочинку, а також господарські будівлі побудовані в 2012 році. Технічний паспорт містить відмітку про самочинне будівництво вказаної нерухомості. Власник нерухомості Будафенко В.В.
Враховуючи наведене, факт будівництва Будафенком В.В. капітальних споруд на землях лісогосподарського призначення без погодження з власником землі та постійним лісокористувачем встановлено в рішенні суду у справі № 918/425/22 та підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019.
За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд бере до уваги, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності установлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, враховуючи встановлені Господарським судом Рівненської області у рішенні від 25 жовтня 2022 року у справі № 918/425/22 обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду справи, а тому ці факти повторного доведення не потребують.
Оскільки порушення прав власника земельної ділянки наразі не усунуті Дубенська окружна прокуратура звернулася з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до теперішнього власника двох самочинно збудованих будівель (площами 57,6 кв.м. та 44.3 кв.м.) - Товпижинського товариства мисливців та рибалок зі зобов`язанням останнього знести об`єкти самочинного будівництва та скасуванням їх державної реєстрації.
Окрім того прокурором зазначено, що оскільки співвласниками одного самочинно збудованого будинку (площею 52,5 кв.м.) на даний час є фізичні особи, позов щодо такого самочинного будівництва буде скерований до суду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 375 ЦК України виключно власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Правові наслідки самочинної забудови регулюються ст. 376 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі № 202/3520/16-ц.
Стаття 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній.
У п. 55 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (п.п. 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.ст. 26-32 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Як вже зазначалось, в межах лісової ділянки в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва Будафенком В.В. самочинно побудовані будинки відпочинку площею 57,6 кв.м. та площею 44,3 кв.м., які передані у власність Товпижинському товариству мисливців та рибалок на підставі протоколу від 18.05.2020 № 1 та акту приймання-передачі від 18.05.2020 № 1. Реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснена за Товпижинським товариством мисливців та рибалок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.05.2020.
Згідно листа Філії "Поліський лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" від 04.02.2026 № 1213/34.6.3-2026, квартал 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва знаходяться в межах земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 5621481006:02:001:0003 загальною площею 262,9999 га, яка перебуває у власності Рівненської обласної державної адміністрації.
Враховуючи наведене, ФОП Будафенко В.В. самочинно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без належного дозволу будинки відпочинку, які передані в подальшому у власність Товпижинському товариству мисливців та рибалок.
Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п.п.92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (п. 35).
Таким чином, вищевказані обставини у своїй сукупності підтверджують факт, що спірні об`єкти (збудовані без відповідних погоджуючих та дозвільних документів) на земельній ділянці державної форми власності, яка для будівництва та розміщення будинків не виділялась, чим порушуються права власника земельної ділянки - Рівненської обласної державної адміністрації щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під об`єктами самочинного будівництва.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 цієї статті).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, (ст. 212 ЗК України).
Згідно ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зазначено, що належними вимогами, які може заявляти особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).
Верховним Судом в постанові від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18 вирішено питання щодо застосування ч. 7 ст. 376 ЦК України в частині знесення самочинного будівництва без надання можливості його перебудови.
Верховний Суд вказав, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.
За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; істотного порушення будівельних норм і правил.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, ст. 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
Натомість, правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У такому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.
При цьому, будівництво капітальних споруд на землях лісогосподарського призначення є протиправним, що свідчить про неможливість здійснення будь-якої перебудови вищевказаних будівель, або набуття в законний спосіб на них речових прав.
Окрім того обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18 та від 24.06.2020 у справі № 320/5880/18.
З огляду на викладене, ефективним та доцільним способом захисту в даному випадку є знесення вказаних об`єктів самочинного будівництва. 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 сформульовано правові висновки щодо належного способу захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а також належного відповідача у даній категорії справ.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку, то відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що у категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Підсумовуючи викладене, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності державної реєстрації права власності на самочинне будівництво.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Будафенком В.В. для першочергової реєстрації права власності на самочинне будівництво надано технічний паспорт від 26.04.2017, виготовлений ФОП Кротюк О.Т., який містив неправдиві відомості щодо дати будівництва будинків (1991 рік). Згідно протоколу допиту ФОП Кротюк О.Т. в технічному паспорті ним було зазначено рік побудови будинків відпочинку виходячи із заяви Будафенка В.В.
При цьому вказана Будафенком В.В. інформація щодо року побудови будинків відпочинку спростовується матеріалами кримінального провадження № 12019180160000266 від 20.06.2019 та судової справи № 918/425/22, в ході розгляду якої встановлено, що станом на час передачі Будафенку В.В. у 2012 році лісової ділянки в користування на ній були відсутні будівлі та споруди.
Таким чином, жодних належних документів для здійснення реєстрації речових прав на будинки відпочинку Будафенком В.В. не надано, що свідчить про неправомірність реєстрації речових прав на самочинне будівництво за Будафенком В.В. та на даний час за Товпижинським товариством мисливців та рибалок.
У практиці ЄСПЛ (зокрема рішення у справах "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі - Перший протокол), а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
По-перше, звернення прокурора з вказаним позовом є законним, оскільки ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наділено прокурора правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
По-друге, звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує "суспільний", "публічний" інтерес. Так, реагування прокурора у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності при розпорядженні комунальним майном, яке здійснювалося з порушенням вимог чинного законодавства.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).
По-третє, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу "пропорційності", який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселицький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006).
Рекомендаціями Комітету міністрів Ради Європи від 19.09.2012 "Про роль прокурорів поза системою кримінально-правової юстиції" рекомендовано усім громадянам-членам, в яких прокуратура має повноваження поза кримінально-правовою сферою, вживати всі розумні зусилля з метою забезпечити, щоб така діяльність прокуратури здійснювалась з особливою увагою до захисту прав і свобод людини і в повній відповідності з принципом верховенства права.
Звернення прокурора з вказаним позовом відповідає зазначеним рекомендаціям.
Слід зазначити, що пред`являючи даний позов, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму захисту інтересів держави у сфері державної власності.
Окрім того у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти "а" і "б" ч. 1 ст. 91, пункти "а" і "б" ч. 1 ст. 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України) (п. 9.75 постанови Велика Палата Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).
Верховний Суд у постанові від 22.02.2022 у справі № 203/5591/16 виснував, що право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права власності на ці будівлі становить пропорційне втручання у право власності відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
За таких обставин, суд встановив, що порушення справедливого балансу інтересів позивача, як власника земельної ділянки, та відповідача немає, і захід втручання у право володіння відповідача шляхом повернення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва є пропорційним визначеній меті.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За результатами з`ясування обставин, на які прокурор посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено обставини щодо самовільного зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка не відводилась для забудови, та із постійного користування державного лісогосподарського підприємства не вилучалась; використання земель лісового фонду всупереч їх цільовому призначенню; порушення вимог містобудівного законодавства під час здійснення будівництва без будь-яких дозвільних документів, а також порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав (незаконна державна реєстрація права приватної власності на підставі неналежних документів), а відтак суд вважає позовні вимоги керівника Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
В позовній заяві прокурор просить стягнути з відповідача на користь Рівненської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору по даній справі.
Як вбачається з матеріалів справи, при поданні даного позову Рівненською обласною прокуратурою було сплачено 2 662 грн 40 коп. судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією від 27 квітня 2026 року № 828 (внутрішній номер 504100281).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на зазначене, враховуючи, що позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 2 662 грн 40 коп. покладаються на відповідача у справі.
Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 178, 202, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Товпижинському товариству мисливців та рибалок (33016, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Коновальця, буд. 6, кв. 161, код ЄДРПОУ 43625820) за власний рахунок усунути перешкоди Рівненській обласній державній адміністрації (33028, м. Рівне, майдан Просвіти, 1, код ЄДРПОУ 13986712) у користуванні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером 5621481006:02:001:0003 в кварталі 34 виділи 21, 22, 23 Дублянського лісництва Дубенського надлісництва філії "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України", шляхом знесення самочинно збудованих будівель, а саме: будинку відпочинку загальною площею 44,3 кв.м. (складові частини майна: будинок відпочинку літ. Б-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж), будинку відпочинку загальною площею 57,6 кв.м. (складові частини майна: будинок відпочинку літ. А-1, сарай літ. Г, сарай літ. Д, альтанка літ. Е, ворота № 1, огорожа № 2, вбиральня, літ. Ж).
Стягнути з Товпижинського товариства мисливців та рибалок (33016, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Коновальця, буд. 6, кв. 161, код ЄДРПОУ 43625820) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул. 16 липня, буд. 52, код ЄДРПОУ 02910077, р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800, банк: Державна казначейська служба м. Київ) 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. витрат по оплаті судового збору.
Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17 вересня 2026 року.

Суддя Політика Н.А.