Справа №592/5247/26
Провадження №2/592/1966/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 вересня 2026 року          м.Суми
Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді Костенко В.Г., за участю секретаря судового засідання Сидоренко Ю.О., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради про зобов`язання вчинити дії,
з участю представника позивача ОСОБА_2 

УСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Короткий зміст позовної заяви
Позивач, остаточно визначившись з вимогами, просить зобов`язати відповідача виключити житлове приміщення розташоване у АДРЕСА_1 з числа службових.
Вимоги мотивує тим, що у 1978 році йому було надано службове житло, квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Квартира перебуває у власності територіальної громади. Відповідач відмовляється виключити квартиру з числа службових, оскільки для цього потрібне клопотання відповідного підприємства та позивач не пропрацював на відповідному підприємстві десять років. Позивач зазначив, що має право на житло, а відповідач перешкоджає у реалізації такого права. 

Позиція відповідача
Відповідач подав відзив у якому просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивував тим, що на час розгляду справи втратив чинність закон який регулював правовідносини у сфері забезпечення прав громадян службовим житлом. 
У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав.
Представник виконавчого комітету не з`явився але подав заяву про розгляд справи за його відсутності заперечував проти позову

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 06.04.2026 прийнято позовну заяву, відкрито провадження і призначено розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання 09-05 год. 18.05.2026. Підготовче судове засідання відкладено на 23.07.2026 о 09-05 год.
Ухвалою суду від 23.07.2026 судом закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду в судове засідання о 09-05 год. 31.08.2026.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного.
З 23.01.1978 позивач був прийнятий на роботу на посаду слюсаря-електромонтера житлово-експлуатаційної контори №10 Сумського міського житлового управління. З 14.09.1978 був переведений до житлово-експлуатаційної контори №2. 
03.08.1978 Виконавчий комітет Сумської міської ради народних депутатів прийняв рішення №535, яким включив до числа службових двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , закріпив її за житлово-експлуатаційною конторою №10 та надав ОСОБА_1 .
01.08.1978 позивачу та членам його сім`ї виданий ордер №242 від 01.08.1978 на зайняття двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 . На час розгляду справи судом назву вилиці змінено з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .
Позивач разом з сім`єю заселився до квартири та проживає.
Також суд установив, що позивач звертався до відповідача з приводу виключення з числа службових двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 . На таке звернення Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради направив позивачу листа від 20.05.2026 за №352/05.01-14. У листі на питання виключення житла з числа службових повідомив, що вирішення таких питань призупинено на підставі Закону України «Про основні засади житлової політики».

Зміст спірних правовідносин та норми права застосовані судом
З встановлених фактів вбачається, що правовідносини між сторонами є житловими. Позивач порушив ключове питання, захист справ на житло й доцільність існування статусу службового житла відносно квартири де проживає тривалий час. 
Суд звертає увагу, що житло для позивача є єдиним місцем проживання.
Згідно з статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Тож Конституція України визнає одним з прав людини – право на житло.
Статтею 118 Житлового кодексу України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно із частиною другою статті 121 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
Пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання підприємства, установи чи організації рішенням виконавчого комітету відповідної ради.
Отже, відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 № 37 (із змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.
Аналізуючи наведене вище вбачається, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.
Законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, а тому при вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід керуватись роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов`язки.
Тобто, доцільність перебування квартири зі статусом "службова" вирішує сам власник, а не користувач (наймач).
Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.
Подання такого клопотання є правом, а не обов`язком підприємства, установи, організації.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01.12.2021 у справі № 760/31360/19.
Тобто, прийняття рішення про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень, в який суд втручатись не вправі.
У справі, що розглядається, позивачу за характером роботи було надано службове житло. Це житло було закріплено за житлово-експлуатаційною конторою, яка на той час підпорядковувалася Сумському міському житловому управлінню. З того часу розпорядником житла не порушувалося питання про виселення відповідача або врегулювання з ним правовідносин іншим чином. На час розгляду справи житло перебуває у власності територіальної громади. Особу за якою вперше було закріплено службове житло не існує.
Позивач звернувся до відповідача щодо вирішення питання про виключення квартири з числа службових. На таке звернення Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради поінформував позивача, що питання про виключення житла з числа службових не вирішується. У зв`язку з цим суд робить висновок, що відповідач не приймав жодних рішень щодо заяви відповідача. 
Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 750/8002/19 дійшов висновку, що суд має право застосувати такий спосіб захисту, який є ефективним та забезпечує реальне поновлення порушених прав особи, якщо інший спосіб захисту є неможливим або не забезпечує такого поновлення. Аналогічний підхід узгоджується із положеннями статті 8 Загальної декларації прав людини та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на ефективний засіб юридичного захисту.
Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Встановлені у справі обставини свідчать, що бездіяльність щодо вирішення питання про виключення спірної квартири із числа службових фактично створює для позивача перешкоди у реалізації його житлових прав та не відповідає принципу справедливого балансу між інтересами особи та інтересами держави.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
У статті 8 Конвенції закріплено право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
В рішенні по справі «Чорненко проти України» від 14.01.2021 Європейський суд зазначив, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У даній справі позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, а саме набути у порядку приватизації але для цього слід вирішити питання перебування житла у статусі службового. Позивач ініціював вирішення цього питання але відповідач не розглядав, що є порушенням житлових прав. Позивач мав справедливого очікування на те, що відповідач розгляне його заяву. Натомість заяву розглянув Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради замість Виконавчого комітету Сумської міської ради.
Оцінюючи подані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що натепер не вирішено звернення відповідача щодо виключення квартири з числа службових. 
Ураховуючи наведене суд вважає, що заперечення відповідача не спростовує висновків суду.
Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
На час ухвалення рішення, а саме 15.02.2026 набрав чинності Закон України «Про основні засади житлової політики» п.п. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визнано таким, що втратив чинність Житловий кодекс України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1983 р., додаток до № 28, ст. 573), крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Проте норми цього закону не обмежують повноваження відповідача на вирішення питання виключення спірного житла з числа службових. 

Висновок за результатами розгляду
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково та зобов`язати відповідача розглянути питання про виключення квартири з числа службових. 
На підставі викладеного і керуючись ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218, 259, 263-265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , на час розгляду справи судом назву вилиці змінено з ОСОБА_3 на, РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Сумської міської ради (місцезнаходження: м.Суми, майдан Незалежності, 2, код ЄДРПОУ 04057942) про зобов`язання вчинити дії.
Зобов`язати Виконавчий комітет Сумської міської ради розглянути питання про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових жилих приміщень.
Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 07.09.2026.

Суддя        Владислав КОСТЕНКО