ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 926/2274/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.

за участю секретаря судового засідання: Кравчук О. І.,
та представників: 
позивача - Фуркал С. О. (в режимі відеоконференції),
відповідача - не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скарги Приватного підприємства з іноземними інвестиціями "Європрофіль"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2026
та рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.10.2025
у справі № 926/2274/25
за позовом Чернівецької міської ради
до Приватного підприємства з іноземними інвестиціями "Європрофіль"
про стягнення грошових коштів, 
В С Т А Н О В И В:
Чернівецька міська рада (далі - Чернівецька міська рада; Міськрада; позивач) звернулась до господарського суду з позовом до Приватного підприємства з іноземними інвестиціями "Європрофіль" (далі - ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль"; відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 2 045 638,62 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з огляду на введення в дію з 01.01.2022 нормативної грошової оцінки земель м. Чернівці відповідно до рішення Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 змінився розмір орендної плати за землю, а тому відповідач за період 2022-2024 не доплатив 2 045 638,62 грн орендної плати за договором оренди земельної ділянки від 28.02.2005 № 1721. 
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.10.2025 (суддя - М. О. Гурин), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 (головуючий суддя - Н. А. Галушко, судді - М. Б. Желік, Г. В. Орищин), позов задоволено. Стягнуто з ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" на користь Чернівецької міської ради 2 045 638,62 грн орендної плати та 24 548,00 грн судового збору.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.02.2005 між Чернівецькою міською радою (орендодавець) та ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки № 1721, за умовами якого орендодавець передає за плату, а орендар - приймає у володіння і користування земельну ділянку з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040 загальною площею 2,2006 га, яка розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 236-Г. 
Відповідно до п. 1.2 договору земельна ділянка надається в оренду строком до 26.08.2054. 
Пунктом 1.3 договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 1 283 610,00 грн, з урахуванням регіональних та зональних факторів та коефіцієнтів індексації грошової оцінки за 1996-2001 та коефіцієнтів індексації грошової оцінки за 2002 рік, згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку Чернівецького міського управління земельних ресурсів від 28.10.2004 № 1139. Після здачі об`єкта в експлуатацію нормативна грошова оцінка підлягає перерахунку згідно з цільовим призначенням. 
Згідно з п. 1.1 розд. 2 договору на період до завершення будівництва річна орендна плата за користування земельною ділянкою складає 21 949,73 грн. Плата за землю вноситься орендарем рівними частками на рахунок Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради в термін тридцяти календарних днів місяця, наступного за звітним. Після здачі об`єкта в експлуатацію орендна плата підлягає перерахунку.
У разі збільшення відповідно до законів України розміру земельного податку, орендна плата може бути збільшена до розміру земельного податку, який нараховується на орендовану ділянку. Розмір орендної плати індексується відповідно до чинного законодавства України. При цьому додатковий договір між сторонами не укладається (п.п. 2.1, 2.2 договору). 
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору зміна умов договору оренди земельної ділянки можлива за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.
Пунктом 3.1 договору передбачене право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного та в повному обсязі внесення орендної плати, якому кореспондує визначений п. 3.2 договору обов`язок орендаря своєчасно вносити орендну плату за землю.
Додатками до договору є: план зовнішніх меж землекористування м. Чернівці, вул. Руська, 236-Г, розрахунок розміру орендної плати, акт приймання-передачі земельної ділянки від 28.02.2005. 
Додатковим договором від 29.02.2008 до договору сторони погодили збільшення з 01.01.2008 річного розміру орендної плати до 70 060,00 грн, а додатковим договором від 15.03.2012 № 3/1721 - викласти п. 1.1 розд. 2 договору у такій редакції: "річна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 125 645,46 грн".
Рішенням Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішення міської ради V скликання від 12.02.2008 № 510" затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та введено таку нормативну грошову оцінку в дію з 01.01.2022.
Відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 10.03.2025 № НВ-9951491652025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040 становить 46 819 976,81 грн. Ідентичний розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки значиться і у витягах із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 05.09.2025 № НВ-9976975772025, від 30.09.2025 № НВ-9979935292025.
Відповідно до проведених позивачем розрахунків розмір річної орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040 повинен становити: за 2022 рік - 1 037 609,33 грн; за 2023 рік - 1 193 250,73 грн; за 2024 рік - 1 254 106,52 грн. 
Згідно з інформацією, наданою Головним управлінням Державної податкової служби у Чернівецькій області у листі від 14.01.2025 № 218/5/24-13-04-04, задекларовані суми орендної плати відповідно до поданої ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" звітності за 2022-2024 не відповідають нормам та вимогам законодавства, зокрема, за 2022 рік задекларовано 262 212,85 грн; за 2023 рік - 301 544,78 грн; за 2024 рік - 875 570,34 грн.
17.04.2025 Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради направлено на адресу відповідача лист, яким запропоновано в 20-ти денний термін з дня його отримання уточнити свої податкові зобов`язання зі сплати орендної плати за землю шляхом подання уточнених податкових декларацій за 2022-2024 до ГУ ДПС у Чернівецькій області та сплатити заборгованість з орендної плати в сумі 2 045 638,62 грн за відповідний період. 
Вказаний лист залишений відповідачем без відповіді та задоволення.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що у грудні 2022 року Чернівецька міська рада звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" про внесення змін до договору шляхом викладення його п.п. 1.3, 2.1, 2.2 у запропонованій позивачем редакції. Останньою постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 926/5008/22 скасовано рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.04.2023 та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що належному способу захисту орендодавця відповідає позовна вимога про стягнення орендної плати, несплаченої орендарем.
Предметом цього спору є стягнення з ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" 2 045 638,62 грн заборгованості.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Чернівців та введено таку оцінку в дію з 01.01.2022 і, що з цього моменту в орендаря виник обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Врахувавши інформацію, яка міститься у витягах із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040, встановивши сплачену позивачем суму за період 2022-2024 та перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд стягнув з відповідача на користь позивача 2 045 638,62 грн за спірний період. 
З цим висновком суду першої інстанції погодився і апеляційний господарський суд.
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
У касаційній скарзі ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" посилається на п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України), а саме: 
- суди ухвалили рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19, від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17, від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України);
- суди не дослідили витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 21.02.2022 № 4721, виданий ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 29 185 678,00 грн. Натомість надали перевагу іншому витягу, відповідно до якого оцінка земельної ділянки становить 46 819 976,81 грн. Суди також не здійснили належної оцінки таких документів як: інформації від 16.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; розрахунку орендної плати за землю (п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України).
У касаційній скарзі скаржник зазначає і про таке: суди належним чином не врахували рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі № 600/2940/25-а, яке набрало законної сили та яким визнано протиправним і нечинним рішення Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішення міської ради V скликання від 23.10.2008 № 510"; судами порушено ст.ст. 76, 77, 86, 237 ГПК України; судами не взято до уваги доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі щодо неправильного розрахунку суми орендної плати.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.05.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ПП з іноземними інвестиціями "Європрофіль" на вказані судові рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.06.2026.
У відзиві позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін як такі, що ухвалено відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. 
26.06.2026 до Верховного Суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд цієї справи у Верховному Суді за відсутності представника відповідача з огляду на те, що він братиме участь у засіданні кваліфікаційної палати КДКА Львівської області. У цьому клопотанні зазначено про підтримання всіх доводів касаційної скарги і про необхідність її задоволення. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, Законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Законодавець у Законі України "Про оренду землі" закріпив норми, відповідно до яких:
- договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі");
- орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (ст. 21 Закону України "Про оренду землі").
Статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. 
Абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено врахування під час визначення розміру орендної плати земельної ділянки державної та комунальної власності нормативної грошової оцінки такої. 
За ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. 
Документацію з оцінки земель визначає ст. 20 Закону України "Про оцінку земель". Так, за ч. 2 цієї статті дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру (ч. 5 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель").
Здійснюючи аналіз наведених вище нормативно-правових актів, Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суду неодноразово висновували таке:
- нормативна грошова оцінка земель встановлюється шляхом затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою. Зазначене імперативне регулювання унеможливлює встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок договором, зокрема договором між органом місцевого самоврядування і орендарем. Водночас обов`язковість врахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель"). Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності змінюється також розмір орендної плати. Зазначене відповідає положенням ч. 2 ст. 632 ЦК України, відповідно до якої зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22);
- з моменту початку застосування зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки. За подібних обставин належному способу захисту орендодавця відповідає позовна вимога про стягнення орендної плати, не сплаченої орендарем. Несплачена орендна плата підлягає стягненню за весь період прострочення з моменту початку застосування рішення ради щодо зміни розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22);
- витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так і за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, постанову Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20);
- земельне законодавство, в тому числі ст. 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула (див. постанову Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19).
За ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи цей спір суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішення міської ради V скликання від 12.02.2008 № 510" затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та введено таку нормативну грошову оцінку в дію з 01.01.2022. При цьому суди попередніх інстанцій зазначили про безпідставність аргументів відповідача про неможливість його застосування до цих правовідносин з огляду на те, що воно визнане протиправним та нечинним рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі № 600/2940/25-а. Суди встановили, що цим рішенням адміністративного суду визнано протиправним та нечинним рішення Чернівецької міської ради від 26.02.2021 № 118 лише стосовно затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:32:002:0008, а правовідносини у цій справі виникли з оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040.
Отже, встановивши вказане, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що з 01.01.2022 у відповідача виник обов`язок сплачувати орендну плату за договором відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який останній належним чином не виконав. При цьому, надавши оцінку витягам із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 10.03.2025 № НВ-9951491652025, від 05.09.2025 № НВ-9976975772025, від 30.09.2025 № НВ-9979935292025, відповідно до яких нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:35:002:0040 становить 46 819 976,81 грн, здійснивши перерахунок орендної плати, суди попередніх інстанцій обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача 2 045 638,62 грн орендної плати. Колегія суддів зазначає і те, що судами попередніх інстанцій було надано оцінку і витягу, який надавався відповідачем і було встановлено, що він не є сформованим у встановленому законом порядку, а доводи скаржника про зворотнє зводяться до переоцінки документів, що не є компетенцією Верховного Суду з огляду на ст. 300 ГПК України.
Водночас як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Законодавець у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила про те, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див., зокрема, ухвалу Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 274/1477/20). Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника. 
Надавши оцінку висновкам судів попередніх інстанцій, а також висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник (постанова від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, в якій предметом спору є визнання договору оренди недійсним та зобов`язання повернути приміщення; постанова від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, в якій предметом спору є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень; постанова від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19, в якій предметом спору є визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 і зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 скласти та направити до ГУ ПФУ в Харківській області нову довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії станом на 01.03.2018; постанова від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17, в якій предметом спору є визнання договору поруки недійсним; постанова від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, в якій предметом спору є стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, у розмірі 259 913,00 грн; постанова від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24, в якій предметом спору є стягнення 1 725 134,22 грн безпідставно набутих (збережених) коштів у виді орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності протягом періоду часу з 16.05.2018 по 31.10.2023)), колегія суддів зазначає, що фактично скаржник у касаційній скарзі лише цитує загальні висновки Верховного Суду і не обґрунтовує та не конкретизує в чому полягає невідповідність висновків судів попередніх інстанцій цим висновкам Верховного Суду. Навпаки висновки судів попередніх інстанцій про задоволення цього позову узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах, наведеними у касаційній скарзі (зокрема, з постановою Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20). Колегія суддів зазначає, що відповідні посилання скаржника також носять суто декларативний характер і не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права у справі, в якій подано касаційну скаргу. Крім того, в окремих справах суб`єктний склад, предмет, підстави позовів, нормативно-правове регулювання не є подібними як у справі, яка переглядається.
Колегія вважає, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника і на положення п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України з огляду на таке. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права щодо недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Натомість зміст касаційної скарги свідчить про те, що доводи скаржника у наведеній частині зводяться до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як уже зазначалося, скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів за умови відсутності підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див. постанову Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 902/51/21).
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 310 ГПК України. 
За п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі № 927/1237/23 висновував, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України). Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України). 
Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття (див. постанову Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19). 
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (див. постанови Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19).
Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про те, що суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів є не мотивованими. Вони фактично зводяться до незгоди з висновком судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення на його користь (зменшення суми орендної плати). 
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційна інстанція не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а її повноваження обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що відсутні обставини для скасування оскаржуваних рішень і з огляду на підставу касаційного оскарження, визначену п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного господарського суду, ухвалених відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника відповідно до ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Приватного підприємства з іноземними інвестиціями "Європрофіль" залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.10.2025 у справі № 926/2274/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.