КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/16466/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11105/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 30 236 доларів США 71 цент, з яких 30 000 доларів США- заборгованість за договором позики від 01.01.2025 року та 236,71 доларів США - 3 % річних за договором позики від 01.01.2025 року (т. 1 а.с. 1-11).
В обґрунтування позову вказував, що 01 січня 2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 30 000 доларів США на підставі особисто складеною розписки та зобов`язався повернути зазначені кошти в строк до 01 липня 2025 року.
Однак, станом на 05 жовтня 2025 року відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти не повернув, почав уникати спілкування.
Враховуючи, що кошти не повернуто, позивач вважав обґрунтованим нарахування 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 236,71 доларів США (а.с. 1-11).
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мушик В.Л. заперечував проти позову, зазначав, що ОСОБА_1 з квітня 2023 року перебуває за кордоном боргову розписку не писав, гроші не позичав (а.с. 86-90).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 січня 2025 року у розмірі 30 236, 71 доларів США та судові витрати у справі у сумі 12 478, 70 грн. (а.с. 94-98).
Додатковим Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. витрат на правничу допомогу, 665 грн. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову (а.с. 99-101).
Не погодившись з рішенням районного суду, 21 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Безручко М.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення, судові витрат покласти на позивача (а.с. 110-118).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не встановлено факту та моменту отримання скаржником від позивача коштів.
Судом проігноровано обставини, зазначені під час судового засідання представником скаржника, зокрема, що скаржник з 21.04.2023 року перебуває поза межами території держави України та жодного разу не повертався та не міг перебувати 01.01.2025 у м. Біла Церква. При цьому, позивачем під час судового засідання стверджується, що ним особисто 01.01.2025 року передано скаржнику у м. Біла Церква біля кафе в районі критого ринку 30 000 доларів США номіналом по 100 доларів. Проте, зазначені доводи повністю спростовуються листом Головного центру оброки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.04.2026 року та закордонним паспортом скаржника, в якому містяться відмітки про перетин ним державного кордону.
Оскільки фактично 01.01.2025 року скаржником не отримувалось та не могло бути отримано спірні кошти від позивача, адже скаржник перебував поза межами України, договір позики вважається неукладеним.
Крім того, посилався на п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, та вказував, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України (а.с. 110-118).
27 травня 2026 року, тобто у строк визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Федоренко В.С. подав відзив в якому просив відмовити в задоволенні клопотання апелянта про долучення нових доказів, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду без змін, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (а.с. 139, 145-146).

У судовому засіданніпредставник ОСОБА_1 - адвокат Безручко М.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити. 
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. 
Так про розгляд справи апеляційним судом 11 червня 2026 року і 09 липня 2026 року апелянт ОСОБА_1 був сповіщений 18 травня 2026 року і 10 червня 2026 року, відповідно, повідомленнями до його Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 його представник - адвокат Безручко М.В. підтвердив в суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений врученням поштового повідомлення про що є відмітки працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення суду. Крім того, представники позивача ОСОБА_2 - адвокат Федоренко В.С., адвокат Козак П.В. про розгляд справи апеляційним судом 11 червня 2026 року і 09 липня 2026 року були сповіщені 18 травня 2026 року і 10 червня 2026 року, відповідно, повідомленнями до їх Електронних кабінетів в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень (а.с. 141-144, 160, 166-170, 175, 182-183).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк
Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що 01 січня 2025 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, який оформлено у вигляді розписки. Відповідно до вказаного договору позивач надав відповідачу грошову суму в борг у 30 000 доларів США, яка відповідачем була отримана, та відповідач зобов`язувався повернути кошти в строк до 01 липня 2025 року. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти не повернув, почав уникати спілкування.
Так, відповідно до змісту розписки від 01 січня 2025 року, ОСОБА_1 взяв позику у ОСОБА_2 в розмірі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути до 01 липня 2025 року (а.с. 17).
Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, вказувала, що розписка про позику коштів не могла бути складена 01.01.2025 року, оскільки ОСОБА_1 з квітня 2023 року перебуває за межами України, проживає постійно в Литві, та не міг бути присутнім в січні 2025 року в м. Біла Церква і позичати у ОСОБА_2 кошти.
На підтвердження вказаних обставин до суду апеляційної інстанції стороною відповідача надано копію закордонного паспорту ОСОБА_1 та відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.04.2026 року (а.с. 119-120, 121-122).
Однак, колегія суддів відхиляє надані до суду апеляційної інстанції докази, оскільки відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.04.2026 року є новим доказом, утвореним після ухвалення оскаржуваного рішення суду, який не міг брати до уваги суд першої інстанції, а копії закордонного паспорту ОСОБА_1 могли бути надані до суду першої інстанції, однак, поважних причин не подачі такого доказу колегією суддів не встановлено.
Апелянт ОСОБА_1 та його представники - адвокат Мушик В.Л. (в суді першої інстанції), адвокат Безручко М.В. (в апеляційному суді) ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. 
Судом першої інстанції в судовому засіданні 12 березня 2026 року був оглянутий оригінал розписки від 01.01.2025 року та посвідчено, що оригінал розписки відповідає наявній в матеріалах справи копії розписки від 01.01.2025 року, за якою  ОСОБА_1 отримав від  ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30 000 доларів США. із зобов`язанням повернути позику до 01.01.2025 року (а.с. 17, 86-90).
Відтак, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини за договором позики, письмова розписка відповідача ОСОБА_1 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми, яка не повернута позичальником.
При цьому, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження виконання зобов`язань в повному обсязі або частково за вказаним договором позики.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 доларів США - заборгованості за договором позики (розпискою) від 01.01.2025 року.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.
Заперечуючи проти стягнення 3 % річних, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, та вказував, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України
Так, відповідно до частин першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Разом з тим, умовами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжений і на даний час.
Відтак, з врахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позовні вимоги про стягнення 3 % річних за період з 02.07.2025 по 05.10.2025 року у сумі 236,71 доларів США задоволенню не підлягають.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про повне задоволення позову, не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 доларів США заборгованості за договором позики від 01 січня 2025 року.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 рокувтрачає чинність, у зв`язку з чим також підлягає скасуванню.
Відповідна правова позиція міститься і постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22), постанові Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 210/1936/22 (провадження № 61-9926св25).

Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 12 380,11 грн. (99,21 % задоволених позовних вимог).
З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 147,87 грн. (0,79 % задоволених вимог апеляційної скарги).

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачем було заявлено витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу суду було надано: акт №1 виконаних робіт від 16.02.2026 до договору про надання правової допомоги №2-кац-044/25 від 03.10.2025; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.02.2026 (а.с. 71, 71а).
Відповідно до акту виконаних робіт від 16.02.2026, адвокат Козак П.В. надав правову допомогу, а клієнт ОСОБА_2 прийняв виконану роботу, а саме: консультативні послуги та узгодження матеріалів, участь у підготовці матеріалів для справи; участь у судових засіданнях. Домовлена фіксована вартість послуг згідно п.2.3 Договору складає 10000 грн.
З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (99,21 %), колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 921,00 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) - 30000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 01.01.2025 року.
В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 12 380,11 грн. та 9 921,00 грн. витрат на правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 147,87 грн.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 липня 2026 року. 

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов