ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я

22 липня 2026 року | | Справа № 926/2019/26

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Транссервіс-М”

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна"

про стягнення завданих збитків та орендних платежів в сумі 1438945,06 грн

Суддя Тинок О.С.
Секретар судових засідань Аниськова К.В.

Представники:
від позивача – не з`явився
від відповідача – не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Транссервіс-М” звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" про стягнення завданих збитків та орендних платежів в сумі 1438945,06 грн.
Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року. Відповідно до Актів приймання – передачі вагонів, які були складені по факту повернення вагонів, та підписані відповідачем, частина вагонів були повернуті не очищеними від залишків раніше перевезеного вантажу та з технічними несправностями. Через недотримання відповідачем умов договору, власником – ПП «Чудсервіс» було подано позов до Господарського суду м. Києва щодо стягнення збитків з ТОВ «Транссервіс-М», як до орендаря (яким фактично користувався ТОВ «ТК «Українська Борошномельна») рухомого складу по Договору оренди залізничного рухомого складу № 29/11/2022 від 29 листопада 2022 року. Рішенням господарського суду від 05 лютого 2024 року по справі № 910/13254/23 було задоволено позовні вимоги ПП «Чудсервіс» та стягнуто з ТОВ «Транссервіс-М» 1114108,44 грн та судовий збір у сумі 16711,63 грн.
Крім того, позивач вказував, що відповідач не здійснив повну та своєчасну оплату орендованого майна, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 75600,00 грн. 
За прострочення виконання зобов`язань позивач нарахував відповідачу: пеню в сумі 10800,88 грн, 3 проценти річних в сумі 53153,18 грн, індекс інфляції в сумі 168570,93 грн, які просить суд задовольнити разом з основною сумою заборгованості та завданими збитками.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2026 року справу №926/2019/26 передано на розгляд судді Тинок О.С.
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10 червня 2026 року.
25 травня 2026 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду клопотання (вх. №2123) про участь у призначеному судовому засіданні 10 червня 2026 року у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду. Клопотання задоволене судом ухвалою від 25 травня 2026 року.
Ухвалою суду від 10 червня 2026 року відкладено розгляд справи по суті на 24 червня 2026 року.
Ухвалою суду 24 червня 2026 року відкладено розгляд справи по суті на 13 липня 2026 року. Постановлено повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" про дату, час і місце розгляду справи, розмістивши оголошення про виклик до суду на вебпорталі судової влади України та на офіційному вебсайті Господарського суду Чернівецької області.
Представник позивача у судовому засіданні 13 липня 2026 року позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою суду від 13 липня 2026 року відкладено ухвалення та проголошення судового рішення по справі №926/2019/26 на 22 липня 2026 року.
Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, явку належного представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву до суду не подано.
Так, відповідач був повідомлений про розгляд справи №926/2019/26 господарським судом шляхом отримання копій ухвал суду від 19 травня 2026 року, 25 травня 2026 року, від 10 червня 2026 року, від 24 червня 2026 року, від 13 липня 2026 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи довідками про доставку ухвал до зареєстрованого електронного кабінету відповідача в ЄСІТС.
Також, відповідач був повідомлений про розгляд справи №926/2019/26 господарським судом шляхом отримання копії ухвали суду від 24 червня 2026 року, що підтверджується повернутим до суду поштовим рекомендованими повідомленням про вручення.
Крім того, суд повідомляв відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на вебпорталі судової влади України та на офіційному вебсайті Господарського суду Чернівецької області.
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Також з огляду на те, що відповідач у строк, встановлений частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався своїми процесуальними правами, суд вважає, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані позивачем матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
29 листопада 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Транссервіс-М” (далі – суборендодавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" (далі – орендар) було укладено Договір оренди залізничного рухомого складу № 29/11/2022-АР (далі - договір) відповідно до умов якого суборендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування рухомий склад - залізничні вантажні вагони -піввагони, придатні в технічному і комерційному відношенні для перевезення вантажів - зернові вантажі, сільськогосподарська продукція, та ін. згідно з вимогами на вагони встановленої моделі, (далі по договору - "РС"), крім сірки, вапна негашеного, добрив та інших матеріалів, які піддають РС корозії і деформації (пункт 1.1. Договору).
Згідно з пунктом 1.2. Договору номер, модель, рік випуску, дата наступного планового ремонту, місце передачі вказуються в Акті приймання-передачі РС, який є невід`ємним додатком до даного договору.
Суборендодавець гарантує, що він має право передавати РС в оренду у відповідності до умов цього договору, а також те, що РС вільний від претензій третіх осіб, судових спорів щодо РС не ведеться (пункт 1.6. Договору).
Відповідно до пунктів 2.2.-2.3. Договору після підписання договору, суборендодавець зобов`язаний письмово надати орендарю пономерний перелік вагонів, які планується передати в оренду, із зазначенням дати наступного планового ремонту. Підтвердженням дати прибуття вагона (вагонів) на станцію в межах території України, на якій здійснюється передача вагонів в оренду, є дата прибуття (рядок 51), зазначена в календарному штемпелі станції в залізничній накладній. Дата прибуття може також бути підтверджена на підставі даних ГІОЦ УЗ (дислокації).
Згідно з пунктами 2.4.-2.5. Договору сторони зобов`язані забезпечити прибуття уповноважених представників сторін на місце передачі виявлення вагонів для огляду вагонів та підписання Акту приймання передачі вагонів в оренду. У разі виявлення під час огляду РС некомплектності вагонів, про це зазначається в Акті приймання передачі. У разі виявлення під час огляду РС невідповідності його вимогам, які впливають на умови навантаження вагонів, суборендодавець зобов`язаний забезпечити усунення виявлених недоліків виявлених недоліків в найкоротші терміни за свій рахунок або, в разі непридатності під навантаження, надати інструкцію про відправку РС на ремонт за рахунок суборендодавця протягом 1-2 днів. (Невідповідність РС на придатність для використання в комерційному і технічному відношенні підтверджується актом загальної форми ВУ-23). 
Відповідно до пункту 2.7. Договору по закінченню терміну дії договору (не пізніше останнього дня його дії), а також при наявності інших, передбачених даним договором підстав повернення, орендар зобов`язаний повернути суборендодавцеві РС на станцію, зазначену в транспортній інструкції суборендодавця. Суборендодавець за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до необхідної дати повернення РС зобов`язаний надати орендарю інструкцію про відправку вагонів. (Транспортною інструкцією вважається повідомлення, завірене підписом і, за наявності, печаткою уповноваженої особи, яке містить повну інформацію про реєстраційні номери вагонів, реквізити станції призначення та одержувача). Надається інструкція засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою, телеграфом.
РС повинен бути повернутим з оренди суборендодавцю в справному стані з урахуванням нормального зносу, придатним у технічному і комерційному відношеннях для перевезення та укомплектований згідно Актів приймання-передачі РС в оренду, очищеним від залишків раніше перевезеного вантажу (пункт 2.8. Договору).
Пунктом 2.9. Договору передбачено, що сторони зобов`язані забезпечити прибуття уповноважених представників сторін на місце передачі вагонів на станцію, зазначену суборендодавцем в транспортній інструкції, для огляду вагонів та підписання Акту приймання-передачі вагонів з оренди (в такому випадку Акт прийомупередачі РС з оренди передається орендарю на руки). РС вважається переданим орендарем і прийнятим суборендодавцем з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі РС з оренди. У разі відсутності уповноваженого представника орендаря на станції передачі, суборендодавець має право самостійно скласти такий Акт прийому-передачі РС з оренди та вислати його орендарю поштою цінним листом з повідомленням і описом вкладення протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту прибуття вагонів на станцію, на якій здійснювалася передача вагонів. В такому випадку орендар зобов`язаний підписати отриманий Акт прийому-передачі РС з оренди і направити його суборендодавцю протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання такого Акту або направити свої аргументовані заперечення. У разі відсутності представника суборендодавця на станції передачі РС з оренди, а також у випадку ненадсилання Акту прийому-передачі РС з оренди, орендар має право самостійно скласти такий акт та направити його суборендодавцю в порядку передбаченому цим пунктом договору.
Відповідно до пункту 2.11. Договору у разі виявлення суборендодавцем при прийомі РС з оренди невідповідності вагонів вимогам п.2.8. даного договору, суборендодавець має право відмовитися від прийняття РС, про що зобов`язаний направити орендарю відповідне повідомлення засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою, телеграфом із зазначенням виявлених недоліків, а орендар зобов`язаний забезпечити усунення виявлених недоліків в найкоротші терміни за свій рахунок.
Невідповідність РС на придатність в комерційному і/або технічному стані повинна відповідати статуту залізниць України та Правилам перевезень вантажів. Суборендодавець може провести усунення виявлених недоліків за свій рахунок з подальшим відшкодуванням орендарем понесених суборендодавцем витрат відповідно до пред`явлених документів, що підтверджують такі витрати. Наявність такої невідповідності РС після повернення з оренди, має бути засвідчена письмово в Акті прийому-передачі РС з оренди (пункт 2.12. Договору).
Відповідно до пункту 3.2. Договору поточний ремонт РС, що виникає в процесі експлуатації, здійснюється силами і за рахунок орендаря. Поточний ремонт, який потребує заміну крупновузлових деталей вагонів (в тому числі деталі, вказані в п.3.1. даного Договору) виконується за рахунок суборендодавця. 
Згідно з пунктом 4.1. Договору вартість оренди однієї одиниці РС за одну добу оренди становить 430,00 грн з ПДВ.
Відповідно до пункту 4.3 Договору оплата орендної плати здійснюється орендарем в наступному порядку: - гарантійна сума, яка повертається після підписання акту приймання – передачі РС; - оплата за перший місяць оренди; - за кожний наступний місяць оренди – шляхом 100% передоплати за місяць оренди, не пізніше 5 числа поточного місяця оренди, на підставі рахунку орендодавця.
Фінансові зобов`язання зі сплати орендарем орендних платежів починаються з моменту підписання Актів прийому-передачі РС в оренду і закінчуються фактом повернення РС відповідно до умов договору та підписання Актів прийому передачі РС з оренди (пункт 4.10. Договору).
Згідно з пунктами 4.13.-4.13.1. Договору у разі зміни орендних ставок на ринку, суборендодавець та орендар мають право ініціювати зміну розміру орендної плати, визначеної в п. 4.1. Договору, попередивши про це іншу сторону за 15 календарних днів до моменту внесення змін. Вартість послуг, може бути змінена тільки за погодженням сторін, але не частіше ніж 1 раз на місяць. Зміна орендної ставки оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, проект якої направляється ініціюючою стороною іншій стороні.
Пунктами 5.1.-5.1.5. Договору передбачено, що орендар зобов`язується: прийняти від суборендодавця РС і використовувати його відповідно до умов даного договору; своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату орендних платежів; підтримувати і експлуатувати РС згідно з міжнародними правилами перевезення вантажів і правилами експлуатації рухомого складу, в тому числі: - забезпечувати збереження РС, запобігати його псуванню і пошкодженню; - підтримувати РС в справному стані; - здійснювати заходи протипожежної безпеки; забезпечувати доставку до місця ремонту в разі аварійного стану РС. - своєчасно проводити поточний ремонт РС, що виникає в процесі експлуатації. Документом, який підтверджує надання суборендодавцем послуг з оренди вагонів, є Акт наданих послуг (далі - Акт). Акт складається щомісячно, в 2-х примірниках. Суборендодавець оформляє зі свого боку Акт і направляє по факсу або електронною поштою орендарю до 5-го числа місяця, наступного за місяцем оренди. Після отримання від суборендодавця Акту, орендар повертає підписаний Акт в тому ж порядку, протягом 5-ти календарних днів з моменту його отримання, або надає свої заперечення до Акту. У разі не направлення підписаного орендарем Акту наданих послуг або своїх заперечень до Акту у визначений цим пунктом строк, Акт вважається узгодженим, а послуги наданими. Оригінал Акту наданих послуг муборендодавець направляє орендарю не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем оренди. Якщо орендар подав заперечення до Акту наданих послуг, то після отримання відповіді на заперечення узгодження акту проводиться в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і при узгодженні початкового Акту.
Відповідно до пункту 5.1.6. Договору по закінченню терміну дії договору повернути РС в справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу, що відповідає вимогам п. 2.8. Договору, не пізніше останнього дня дії Договору, підписати Акт прийому-передачі РС з оренди. 
Згідно з пунктом 5.1.7. Договору до повернення РС суборендодавцю нести весь ризик, пов`язаний з втратою, псуванням, пошкодженням РС і його частин, розкраданням комплектуючих РС, претензіями та/або позовами третіх осіб щодо шкоди, заподіяної РС в ході експлуатації. При цьому орендар зобов`язаний відшкодувати суборендодавцю завдані збитки за ринковими цінами на момент виникнення шкоди. У разі незгоди орендаря з сумою завданих збитків орендар має право за свій рахунок провести незалежну експертизу.
Відповідно до пунктів 6.1.-6.1.1. Договору суборендодавець зобов`язується: передати орендарю справний в комерційному і технічному відношеннях, придатний для експлуатації відповідно до умов даного договору РС по Акту прийому-передачі.
Пунктами 7.1.-7.2. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов цього договору винна сторона відшкодовує всі збитки, завдані порушенням умов даного договору, а також, крім того оплачує неустойку, передбачену цим договором. За несвоєчасну оплату орендних платежів орендар зобов`язується сплатити суборендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. При цьому пеня розраховується, виходячи з кількості РС, що перебував в оренді в період прострочення оплати за орендною ставкою в даний період. Оплата пені не звільняє орендаря від сплати основного боргу. 
Сплата штрафних санкцій не звільняє Сторони від виконання обов`язків за даним Договором (пункт 7.6. Договору).
Відповідно до пункту 7.8. Договору у разі пошкодження вагонів суборендодавця, що вимагають поточного позапланового ремонту(окрім умов п.3.2. та 3.7 даного Договору), вартість ремонту і витрати по залізниці тарифу на відправку вагона в ремонт і з ремонту та інші витрати, пов`язані з ремонтом таких вагонів суборендодавця, орендар відшкодовує на підставі наданого суборендодавцем рахунку та претензії протягом 5 (п`яти) банківських днів, з моменту їх отримання орендарем. Орендар відшкодовує суборендодавцю також збитки, пов`язані з неможливістю експлуатації вагонів в період перебування їх в ремонті, з урахуванням часу на відправку в ремонт і проходження з ремонту до станції навантаження в розмірі діючої орендної ставки, за кожен вагон на добу, при цьому кожна розпочата доба вважається повною.
Згідно з пунктами 7.12-7.13. Договору у разі повернення РС не очищеним від залишків вантажу у відповідності до вимог п. 2.8. Договору (про що фіксується в Акті приймання-передачі РС з оренди), Орендар сплачує фіксовану суму в розмірі 5000 гривень за одиницю РС на очищення його силами суборендодавця. Сторони домовились про те, що у разі допущення орендарем порушень, вказаних у п.п. 7.1. 7.12. цього Договору, в залежності від обсягу наявності на рахунках суборендодавця невикористаних коштів гарантійної суми, перерахованих згідно п. 4.3. Договору, суборендодавець має право утримати з цих коштів збитки від нанесеної орендарем шкоди.
Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2023 року з подальшою пролонгацією на кожен наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не заявила про його розірвання за 30 календарних днів до строку закінчення його дії, шляхом направлення додаткової угоди про припинення дії договору (пункт 10.1. Договору).
Спірний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.
Доказів розірвання Договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року або визнання недійсним внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.
На виконання умов Договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року позивач передав спірні вагони в оренду відповідачу, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передавання, а саме: № 1 від 06 грудня 2022 року; № 2 від 07 грудня 2022 року; № 3 від 07 грудня 2022 року; № 4 від 08 грудня 2022 року; № 5 від 09 грудня 2022 року; № 6 від 16 грудня 2022 року; № 7 від 19 грудня 2022 року; № 8 від 25 грудня 2022 року; № 9 від 02 січня 2023 року; №10 від 30 січня 2023 року; № 11 від 01 лютого 2023 року; № 12 від 04 лютого 2023 року; № 13 від 08 лютого 2023 року; № 14 від 17 лютого 2023 року.
Згідно з вище вказаних Актів приймання – передачі вагонів позивач передав, а відповідач прийняв в оренду 82 (вісімдесят два) вагони №64178270, 63827158, 63094742, 62674403, 63858963, 63993166, 62192984, 62623178, 63375828, 57601379, 64923816, 64701964, 63542930, 56101306, 63004956, 63009252, 60117876, 63542955, 63375810, 57656985, 64924038, 53148482, 63009229, 60117801, 61739314, 56073323, 57656522, 56101280, 63004964, 56101272, 60028545, 63375836, 63375844, 63094759, 64054513, 64930464, 64930472, 56101330, 57613341, 63827166, 60029634, 53148508, 56101314, 57656480, 61990339, 63447213, 56101322, 55087894, 57656936, 62192901, 63004949, 63375851, 64178262, 64054505, 53148490, 53252987, 53253027, 55067910, 56101348, 56101355, 56101363, 57613382, 57613408, 57656472, 57656506, 60029899, 61210555, 62765227, 62775010, 53447163, 63542948, 63889646, 62479860, 63993174, 64623978, 56101256, 64930712, 64930720, 63009245, 61990339, 60736469, 60736618. 
Означені вище акти підписані сторонами та скріплені печатками. Кожен акт має графу «технічні несправності». Як вбачається із підписаних актів, жоден вагон не містив технічну несправність, заперечень щодо їх підписання матеріали справи не містять. 
Повернення вагонів з оренди здійснювало частинами.
Так, сторонами підписувались та скріплювались печатками акти приймання-перебачння вагонів з оренди, а саме: акт № 1 приймання – передачі вагонів (61990339) з оренди від 25 січня 2023 року; № 2 приймання – передачі вагонів (60028545, модель 12-9763) з оренди від 07 лютого 2023 року; № 3 приймання – передачі вагонів (60117801, модель 12-4106) з оренди від 18 лютого 2023 року; № 4 приймання – передачі вагонів (60117876, модель 12-4106) з оренди від 20 лютого 2023 року; № 5 приймання – передачі вагонів (63009245, модель 12-783; 64054505, модель 12-4106; 60029634, модель 12-9763; 56101280, модель 12-783; 633758236, модель 12-4106) з оренди від 11 квітня 2023 року; № 6 приймання – передачі вагонів (62765227, модель 12-783; 63889646, модель 12-4106; 56101363, модель 12-783; 53252987, модель 12-783; 57613382, модель 12-7023-02; 55087910, модель12-141; 56101348, модель 12-783; 63004956, модель 12-9763; 64701964, модель 12-4106; 64930472, модель 12-4106; 57613341, модель 12-7023-02) з оренди від 13 квітня 2023 року; № 7 приймання – передачі вагонів (63447213, модель 12-4106; 56101306, модель 12-783, 56101330, модель 12-783; 64930464, модель 12-4106) з оренди від 14 квітня 2023 року; №8 приймання – передачі вагонів (63993166, модель 12-4106; 62775010, модель 12-9763; 63009252, модель 12-783; 62192984, модель 12-9763; 64054513, модель 12-4106) з оренди від 15 квітня 2023 року; №9 приймання – передачі вагонів (62479860, модель 12-783; 63993174, модель 12-4106; 56101256, модель 12-783) з оренди від 17 квітня 2023 року; №10 приймання – передачі вагонів (64930720, модель 12-4106; 63375810, модель 12-4106; 53148482, модель 12-783) з оренди від 19 квітня 2023 року; № 11 приймання – передачі вагонів (57656522, модель 12-783; 56101322, модель 120783; 64923816, модель 12-4106; 57656472, модель 12-783; 61210555, модель 12-141; 56101355, модель 12-783; 63542948, модель12-4106; 64930712, модель 12-4106; 60736469, модель12-783; 63542930, модель 12-4106; 61990339, модель 12-532-02) з оренди від 25 квітня 2023 року; № 12 приймання – передачі вагонів (60736618, модель 12-783; 61739314, модель 12-783; 63858963, модель 12-4106; 56101272, модель 12-783; 56073323, модель 12-783) з оренди від 27 квітня 2023 року; № 13 приймання – передачі вагонів (63827158, модель 12-4106; 62192901, модель 12-9763) з оренди від 28 квітня 2023 року; № 14 приймання – передачі вагонів (53148490, модель 12-783; 53253027, модель 12-783; 57613408, модель 12-7023-02; 60029899, модель 12-127; 63375851, модель 12-4106; 63375828, модель 12-4106; 63447163, модель 12 – 4106; 64178270, модель 12-4106) з оренди від 01 травня 2023 року; № 15 приймання – передачі вагонів (57656936, модель 12-783; 55087894, модель 12-141; 63004964, модель 12-9763; 63094759, модель 12-4106; 63827166, модель 12-4106; 63009229, модель 12-783) з оренди від 05 травня 2023 року; № 16 приймання – передачі вагонів (64178262, модель 12-4106; 57656480, модель 12-783; 64924038, модель 12-4106; 57656506, модель 12-783; 64623978, модель 12-4106) з оренди від 08 травня 2023 року; № 17 приймання – передачі вагонів (63375844, модель 12-4106; 53148508 модель 12-783; 63004949, модель 12-9763; 56101314, модель 12-783; 62623178, модель 12-783) з оренди від 09 травня 2023 року; № 18 приймання – передачі вагонів (57601379, модель 12-783) з оренди від 10 травня 2023 року; № 19 приймання – передачі вагонів (62674403 модель 12-4106; 63542955, модель 12-4106; 57656985, модель 12-783) з оренди від 26 травня 2023 року; № 20 приймання – передачі вагонів (63094742 модель 12-4106) з оренди від 03 червня 2023 року.
При цьому при поверненні відповідачем з оренди вагонів було виявлено технічні недоліки, які вказувалися у підписаних сторонами актах приймання-передавання вагонів з оренди, зокрема щодо вагонів: 60028545, модель 12-9763; 60117876, модель 12-4106; 63009245, модель 12-783; 64054505, модель 12-4106; 60029634, модель 12-9763; 56101280, модель 12-783; 63375836, модель 12-4106; 62765227, модель 12 12-783; - 56101363, модель 12-783; 53252987, модель 12-783; 57613382, модель 12-7023-02; 55087910, модель 12-141; 56101348, модель 12-783; 63004956, модель 12-9763; 64701964, модель 12-4106; - 64930472, модель 12-4106; - 57613341, модель 12-7023-02; - 56101306, модель 12-783;- 63993166, модель 12-4106;- 62775010, модель 12-9763;- 63009252, модель 12-783; - 62192984, модель 12-9763;- 64054513, модель 12-4106;- 62479860, модель 12-783;- 63993174, модель 12-4106;- 56101256, модель 12-783;- 64930720, модель 12-4106;- 63375810, модель 12-4106;- 53148482, модель 12-783;- 57656522, модель 12-783;- 56101322, модель 12-783;- 64923816, модель 12-4106;- 57656472, модель 12-783;- 61210555, модель 12-141;- 56101355, модель 12-783;- 63542948, модель 12-4106;- 64930712, модель 12-4106;- 60736469, модель 12-783;- 63542930, модель 12-4106; - 61990339, модель 12-532-02; 60736618, модель 12-783; 61739314, модель 12-783; 63858963, модель 12-4106; 56101272, модель 12-783; 56073323, модель 12-783; 63827158, модель 12-4106; 62192901, модель 12-9763; 53148490, модель 12-783; 57613408, модель 12-7023-02; 60029899, модель 12-127; 63375851, модель 12-4106; 63375828, модель 12-4106; 63447163, модель 12-4106; 64178270, модель 12-4106;57656936, модель 12-783;55087894, модель 12-141; 63004964, модель 12-9763; 63094759, модель 12-4106; 63009229, модель 12-783;64623978, модель 12-4106; 53148508, модель 12-783; 63004949, модель 12-9763;57601379, модель 12-783; 62674403, модель 12-4106; 63542955, модель 12-4106; 57656985, модель 12-783; 63094742, модель 12-4106.
Власником орендованих вагонів є Приватне підприємство «ЧУДСЕРВІС» з яким позивач уклав Договір оренди залізничного рухомого складу № 29/11/2022 від 29 листопада 2022 року з метою надання відповідачу їх в оренду, тобто позивач виступав як суборендар.
Позивач вказував, що через недотримання відповідачем умов договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року, власник майна - Приватне підприємство «ЧУДСЕРВІС» подав позов до Господарського суду м. Києва щодо стягнення збитків з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссервіс-М», як до орендаря РС по Договору оренди залізничного рухомого складу № 29/11/2022 від 29 листопада 2022 року.
Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022 від 29 листопада 2022 року, зокрема, щодо сплати вартості проведеного ремонту вагонів після повернення їх з оренди, витрат на відновлення вагонів, яке необхідно провести, вартості очищення вагонів від залишків попереднього вантажу, компенсації залізничного тарифу та проведеного поточного ремонту. 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 05 лютого 2024 року по справі № 910/13254/23 було частково задоволено позовні вимоги за первісним позовом Приватного підприємства «Чудсервіс». Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссервіс-М» на користь Приватного підприємства «Чудсервіс» 1114108,44 грн - заборгованості та 16711,63 грн - судового збору.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2024 року рішення Господарського суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у справі №910/13254/23 залишено без змін.
Позивач виконав рішення Господарського суду м. Києва від 05 лютого 2024 року по справі № 910/13254/23, що підтверджується платіжними інструкціями кредитного переказу коштів: №3402 від 03 грудня 2024 року у сумі 16712,07 грн, №3395 від 28 листопада 2024 року у сумі 400000,00 грн, №743 від 03 грудня 2024 року у сумі 804307,57 грн, №3403 від 03 грудня 2024 року у сумі 0,44 коп.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними та об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Також, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 922/643/19, від 16 травня 2023 року у справі № 910/17367/20, від 17 серпня 2023 року у справі № 910/4316/22 від 29 січня 2025 року у справі №922/1500/24. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Так, суд звертається до низьки судових рішень, які набрали законної сили і якими встановлені обставини, які не потребують повторного встановлення у даній справі, однак мають значення для ухвалення справедливого, неупередженого рішення з дотриманням усіх засад господарського судочинства.
Ознайомившись із змістом рішенням Господарського суду м. Києва від 05 лютого 2024 року по справі № 910/13254/23, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2024 року від № 910/13254/23, судом встановлено, що спір стосується майна, яке перебувало у фактичному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" орендні відносини які були погоджені умовами договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року.
Так, означеним судовим рішенням було встановлено дійсність виявлених технічних недоліків, відсутність складових та забрудненість вагонів при поверненні означеного майна з оренди, а також понесених витрат з оплати залізничного тарифу транспортування вагонів.
Згідно з пунктами 2.8, 3.2, 5.1.7.,7.12, 4.10 Договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року, Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" як орендар майна, взяв на себе обов`язок зі сплати відновлених технічних несправностей, проведення очищення вагонів, проведених ремонтних робіт та залізничного тарифу.
Окрім того, судом встановлено із матеріалів справи (акти здачі-приймання робіт/надання послуг за період з 2022 року по 2023 року та платіжних інструкцій щодо сплати відповідачем на користь позивача орендної плати), що позивач надав послуги за Договором оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року в загальній сумі 3412521,00 грн.
Водночас, відповідач оплату здійснив частково, заборгувавши позивачу 75600,00 грн.
Матеріали справи не містять добровільної сплати відповідачем суми збитків понесених позивачем за наслідками встановлених судом у справі №910/13254/23 недоліків переданих з оренди вагонів, а також сплати орендної плати у повному розмірі.
Направлені позивачем листи та претензії відповідачу щодо добровільної сплати вартості очищення вагонів, відшкодування вартості відновлення вагонів та компенсації залізничного тарифу та оренди майна залишились без реагування відповідача.
Унаслідок укладення Договору оренди залізничного рухомого складу №29/11/2022-АР від 29 листопада 2022 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.
Статтею 174 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин) передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 175 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин) визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.
Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин), майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, пов`язане з обмеженням його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке проявилося у здійснених ним витратах, в утраті або пошкодженні його майна або у втраті доходів, які він повинен був отримати. 
Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України). 
Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналіз положень статті 614 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Така правова позиція щодо застосування статті 614 Цивільного кодексу України висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2021 року у справі №910/7256/20, від 19 серпня 2021 року у справі №910/11889/20.
Під час розгляду справи відповідачем не доведено наявність обставин, що унеможливили своєчасне виконання взятих на себе зобов`язань за договором та які є підставою для звільнення його від відповідальності.
Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на дату виникнення правовідносин) до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 Цивільного кодексу та статті 224 Господарського кодексу України є порушення зобов`язання.
Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає (Постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі № 917/877/17).
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Отже, розглянувши матеріали справи, з урахування викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт понесених позивачем збитків у сумі 1130820,07 грн та заборгованість зі сплати орендних платежів в сумі 75600,00 грн. 
За прострочення оплати позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 10800,88 грн, три проценти річних в сумі 53153,18 грн та індекс інфляції в сумі 168570,93 грн.
Згідно із частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважаться таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. З набранням чинності рішення суду про стягнення збитків у боржника виникло зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння збитків.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Відповідно до пункту 7.2 Договору за несвоєчасну оплату орендних платежів, орендар зобов`язується сплатити суборендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.
Нарахування індексу інфляції на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.
Перевіривши правильність наданих позивачем розрахунків до позовної заяви пені, та індексу інфляції, суд встановив, що останні арифметично вірні та доведені, відтак, з відповідача на користь позивача належать до стягнення пеня в розмірі 10800,88 грн, три проценти річних в сумі 53153,18 грн та індекс інфляції в сумі 168570,93 грн.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином доведено обставину позову, а відповідачем не спростовано належними, допустимим та достатніми доказами заявлену ціну позову, а тому вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Решта поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Українська Борошномельна" (60540, Україна, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, с. Байраки, вул. Головна, буд. 16, код 31755204) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Транссервіс-М” (04073, Україна, м. Київ, пр-т. Степана Бандери, буд. 21, код 33100947) основний борг у сумі 1206420,07 грн, пеню у сумі 10800,88 грн, індекс інфляції у сумі 168570,93 грн, три проценти річних у сумі 53153,18 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 21584,17 грн. 

Повне судове рішення складено та підписано 27 липня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК