ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ
справа №560/510/25
адміністративне провадження № К/990/49567/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року (судді: Капустинський М.М., Шидловський В.Б., Сапальова Т.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_2 від 30 грудня 2024 року № 193/104/3кц/10500/пс щодо відмови в задоволенні рапорту від 14 листопада 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із потребою здійснення постійного догляду за його дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт від 14 листопада 2024 року ОСОБА_1 та звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із потребою здійснення постійного догляду за його дружиною яка є особою з інвалідністю ІІ групи;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 направити на розгляд військової частини НОМЕР_1 повторно рапорт від 14 листопада 2024 року ОСОБА_1 та звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із потребою здійснення постійного догляду за його дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
На обґрунтування позову позивач зазначив, що 14 листопада 2024 року подав рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Однак отримав відмову у задоволення вказаного рапорту з посиланням на ненадання документів установленої форми, що підтверджують потребу дружини у постійному догляді. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки, на його думку, він подав усі необхідні документи, що підтверджують необхідність постійного догляду за дружиною, а тому підстави для відмови були відсутні.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що чинним законодавством не визначено конкретного переліку документів, які мають бути подані військовослужбовцем для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Разом з тим суд дійшов висновку, що наданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми № 080-4/0) не підтверджує необхідності здійснення постійного догляду за його дружиною, оскільки містить рекомендацію щодо отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Суд зазначив, що поняття «постійний догляд» та «догляд на непрофесійній основі» не є тотожними за своїм змістом. При цьому саме висновок лікарської комісії про необхідність постійного догляду є підставою для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Крім того, суд уважав, що надана позивачем разом з рапортом про звільнення довідка Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року не підтверджує необхідності постійного догляду, оскільки не належить до форм медичної документації, визначеної наказом Міністерства охорони здоров`я України «від 09 березня 2021 року № 407, та складена в довільній формі.
Таким чином суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів про те, що позивач не надав належних документів на підтвердження необхідності постійного догляду за його дружиною, а відтак не довів наявності передбаченої законом підстави для звільнення з військової служби.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року рішення суду першої інстанції від 30 травня 2025 року скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі - Інструкція № 170), визначено перелік документів, необхідних для звільнення військовослужбовця з військової служби.
Згідно з підпунктом 23 пункту 5 додатка 19 до Інструкції № 170 у разі звільнення у зв`язку з необхідністю постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю I чи II групи, подається, зокрема, висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії про потребу в постійному догляді.
Встановивши, що разом із рапортом про звільнення позивач подав висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми №080-4/0), а також довідку Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підтверджують потребу його дружини у постійному догляді.
Водночас твердження відповідачів про неналежність висновку лікарсько-консультативної комісії апеляційний суд вважав безпідставним, звертаючи увагу, що Інструкція № 170 передбачає альтернативність таких документів - висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії.
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач подав належні документи на підтвердження необхідності постійного догляду за дружиною, а тому відмова у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби є протиправною.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
Військова частина НОМЕР_1 не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою, на якій подана касаційна скарга скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, військова частина НОМЕР_1 зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, щодо аналогічних правовідносин та підтвердження правомірності відмови у звільненні з військової служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду.
Скаржник посилається на висновок Верховного Суду, викладений у пункті 69 постанови від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, відповідно до якого відсутність у медичному висновку інформації про необхідність постійного догляду свідчить про ненадання військовослужбовцем належних доказів на підтвердження відповідної підстави для звільнення.
Як зазначає скаржник, висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми № 080-4/0) містить лише рекомендацію щодо отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та не підтверджує необхідності постійного стороннього догляду. При цьому довідка Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року, складена у довільній формі, не може вважатися належним медичним висновком про потребу в постійному догляді.
Відтак військова частина НОМЕР_1 вважає, що позивач документально не підтвердив необхідності здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, а подані ним документи не свідчать про наявність передбаченої підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення.
Позиція інших учасників справи
Позивач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі № 560/510/25.
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2025 року (суддя: Загороднюк А.Г.) призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 .
14 листопада 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом (вх. № 2718 від 20 листопада 2024 року) про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
На підтвердження зазначених обставин до рапорту позивач долучив такі документи: 1) нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 ; 2) нотаріально засвідчену копію ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ; 3) нотаріально засвідчену копію висновку КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» від 26 вересня 2024 року № 890 про наявність порушень функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребують надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі (форма 080-4/о): 4) нотаріально засвідчену копію довідки до акту огляду МСЕК серія 12 ААГ №935157; 5) нотаріально засвідчену копію довідки Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» від 29 вересня 2024 року; 6) нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4 ; 7) нотаріально засвідчену копію паспорта громадянки України ОСОБА_2 серія НОМЕР_5 ; 8) копію ідентифікаційного номера ОСОБА_2 ; 9) копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 № НОМЕР_6 ; 10) оригінал повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо держаної реєстрації шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя.
За результатами розгляду рапорту позивача командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про підготовку необхідних документів та направлення рапорту за підпорядкованістю для прийняття відповідного рішення посадовою особою, уповноваженою на звільнення військовослужбовців з військової служби.
02 грудня 2024 року військова частина НОМЕР_1 направила рапорт позивача, подання та додані до них документи командиру військової частини НОМЕР_2 (вих. № 1590/491/1210/пс) із клопотанням про прийняття кадрового рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас.
07 січня 2025 року до військової частини НОМЕР_1 надійшов лист начальника управління персоналу штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 грудня 2024 року вих. № 193/104/3кц/10500/пс, у якому зазначено, що тимчасовим виконувачем обов`язків командувача Повітряних Сил Збройних Сил України позитивного рішення щодо звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби в запас за сімейними обставинами не прийнято. Підставою для відмови зазначено ненадання військовослужбовцем передбаченої законодавством України форми документів, які б підтверджували потребу його дружини, громадянки ОСОБА_2 у постійному догляді.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням та вважаючи, що ним порушено його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом частин першої та третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За змістом підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
За приписами частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до пункту 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі - Інструкція).
Додатком до цієї Інструкції є Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (Додаток 19).
Пункт 5 зазначеного Переліку визначає документи, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, передбачених частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи підтверджується сукупністю таких документів:
копія свідоцтва про шлюб;
один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді (для осіб з інвалідністю II групи).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодекс адміністративного судочинства України).
Спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача 1 у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Підставою для такої відмови стало, як зазначено у відповіді на рапорт, ненадання передбаченої законодавством України форми документів, які б підтверджували необхідність постійного догляду за дружиною позивача.
Як зазначалося, на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби позивач надав висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми № 080-4/0), яким рекомендовано надання його дружині соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, а також довідку Лікувально-консультативної комісії КНП «Центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року про потребу його дружини у постійному сторонньому догляді.
Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зазначені документи підтверджують потребу дружини позивача у постійному догляді, а отже, наявність передбаченої законом підстави для його звільнення з військової служби.
Натомість у касаційній скарзі відповідач 1 стверджує, що зазначені документи не є належними документами у розумінні законодавства та не підтверджують наявності передбаченої підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення позивача з військової служби.
Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України у зв`язку з доводами відповідача 1 про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, відповідно до якого відсутність у медичному висновку інформації про необхідність постійного догляду свідчить про ненадання військовослужбовцем належних доказів на підтвердження підстави для звільнення, визначеної підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону.
Отже, спірним у цій справі є питання про те, чи підтверджують висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форма № 080-4/о) та довідка Лікувально-консультативної комісії КНП «Центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року необхідність здійснення позивачем постійного догляду за дружиною та, відповідно, наявність передбаченої законом підстави для його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
З огляду на доводи касаційної скарги Суд насамперед вважає за необхідне з`ясувати, який саме орган уповноважений видавати медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду.
Визначення терміна «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18 вересня 2020 року № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 жовтня 2020 року №705, термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.
У пункті 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337, термін «медичний висновок» визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.
Отже, медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
Отже, з наведених нормативних положень убачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень медико-соціальної експертної комісії і лікарсько-консультативної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» («Офіційний вісник України», 2019, №34, ст. 1217), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
Отже, з аналізу наведених положень Положення № 1317 убачається, що медико-соціальна експертна комісія має повноваження визначати потребу особи у сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Водночас такі повноваження реалізуються в межах процедури проведення медико-соціальної експертизи, тобто під час встановлення або перегляду інвалідності, а також визначення ступеня обмеження життєдіяльності особи.
Разом із тим відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються лікарсько-консультативні комісії закладу охорони здоров`я (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань лікарсько-консультативних комісій належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що лікарсько-консультативна комісія видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Водночас наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974.
Цим самим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за №661/20974. У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома; отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 7).
Крім того, повноваження лікарсько-консультативної комісії визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31 липня 2013 року № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, відповідно до пункту 1 затвердженої цим наказом Інструкції висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання або реєстрації особи з інвалідністю. Згідно з пунктом 8 цієї Інструкції висновок ЛКК надається особі, яка звернулася із заявою, за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, засвідченими печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого функціонує відповідна ЛКК.
Отже, системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров`я уповноважена формувати та видавати документи щодо потреби особи у догляді, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667.
Аналогічний висновок щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії сформульовано Верховним Судом у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 520/21316/23 за аналогічного нормативно-правового регулювання.
Повертаючись до питання щодо підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 5 Переліку документів, які подаються при звільненні військовослужбовця з військової служби, для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою військовослужбовець може подати, зокрема, висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Водночас аналіз наведеного нормативно-правового регулювання дає підстави для висновку про наявність певної неузгодженості. Так, у випадку, коли під час встановлення інвалідності медико-соціальна експертна комісія не визначила потреби особи з інвалідністю у постійному догляді, для підтвердження цієї обставини пункт 5 зазначеного Переліку передбачає можливість подання альтернативного документа - висновку лікарсько-консультативної комісії.
Однак, як уже зазначалося, чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство прямо не наділяє лікарсько-консультативну комісію повноваженнями щодо видачі висновку про необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю I чи II групи.
Крім того, законодавство не передбачає затвердженої форми висновку лікарсько-консультативної комісії про потребу в постійному догляді.
Зміст висновку за формою №080-4/о та його складові елементи загалом найбільшою мірою відповідають суті документа, передбаченого пунктом 5 Переліку, проте мають істотні відмінності - зокрема щодо суб`єкта його складання (лікарська комісія, а не лікарсько-консультативна комісія), цільового призначення (використовується для отримання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі), а також через відсутність у ньому відомостей про потребу особи в постійному догляді.
Відсутність уніфікованого зразка висновку про потребу в постійному догляді та повноважень лікарсько-консультативної комісії для його прийняття свідчить про наявність прогалини та неузгодженості нормативно-правового регулювання, що спричиняє правову невизначеність у реалізації права особи на звільнення з військової служби за відповідною підставою.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2025 року у справі № 560/17590/24 за подібних правовідносин.
Повертаючись до обставин цієї справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до рапорту про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» надано висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми № 080-4/0) та довідку Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року (довільної форми).
Із висновку Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року № 890 (форми № 080-4/0) убачається, що дружині позивача ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Із довідки Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року (довільної форми) слідує, що дружині позивача ОСОБА_2 визначено потребу постійного стороннього догляду.
Як уже зазначалося, підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби, відповідно до відповіді на його рапорт, стало ненадання документів установленої законодавством форми, які б підтверджували потребу його дружини у постійному догляді.
Разом із тим Суд повторює, що відповідно до пункту 5 Переліку документів, які подаються при звільненні військовослужбовця з військової служби, підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою може здійснюватися висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, під час встановлення дружині позивача групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією потребу в постійному сторонньому догляді визначено не було.
Водночас на момент виникнення спірних правовідносин нормативно-правовими актами не було затверджено окремої уніфікованої форми висновку лікарсько-консультативної комісії про необхідність постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю у випадках, передбачених пунктом 5 зазначеного Переліку.
За таких обставин вимога про подання саме документа встановленої форми не могла бути виконана позивачем, оскільки відповідна форма нормативно визначена не була. При цьому сама відсутність затвердженої форми такого документа не могла позбавляти позивача можливості підтвердити таку обставину іншим документом, складеним у довільній формі, за умови що він містить необхідні відомості та виданий уповноваженим суб`єктом.
Суд наголошує, що за відсутності затвердженої форми відповідного документа визначальним для його оцінки є зміст та інформація, яка в ньому міститься, а не його формальне найменування чи зовнішнє оформлення. Саме зміст документа має давати змогу встановити наявність або відсутність юридично значимої обставини, з якою закон пов`язує виникнення відповідного права.
Такий підхід узгоджується із загальним принципом належного урядування, відповідно до якого ризик помилки чи недосконалості нормативного регулювання, допущеної державою, не може покладатися на особу, яка діє добросовісно та намагається реалізувати надане їй законом право.
У цій справі відповідачами не наведено доводів про недостовірність відомостей, зазначених у довідці Лікувально-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року, або про невідповідність цього доказу критеріям належності, допустимості чи достовірності, визначеним статтями 73- 75 КАС України. Не встановлено таких обставин і судом апеляційної інстанції.
За таких обставин довідка Лікарсько-консультативної комісії КНП «Хмельницька центральна районна лікарня» Хмельницького району від 26 вересня 2024 року, складена у довільній письмовій формі та підписана уповноваженими особами, є належним і допустимим доказом, який підтверджує потребу дружини позивача, ОСОБА_2 , у постійному сторонньому догляді.
Окремо Суд уважає за необхідне звернути увагу на подальший розвиток нормативного регулювання питання щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та уніфікованої форми висновку про потребу особи у постійному сторонньому догляді.
Так, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27 листопада 2025 року № 1811 внесено зміни до форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 квітня 2021 року за № 510/36132, виклавши її в новій редакції, та Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о. У пунктах 4, 5, 8 цієї Інструкції визначено, що висновок заповнюється членами ЛКК на підставі форми первинної облікової документації № 025/о «Медична карта амбулаторного хворого № _____» або форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974. Висновок надається особі, яка потребує постійного стороннього догляду, або її законному представнику. При цьому пункт 4 Висновку, в якому зазначається про визначення ЛКК потреби особи в постійному сторонньому догляді, не заповнюється. Висновок підписується членами ЛКК, із проставленням дати видачі, після чого засвідчується печаткою закладу охорони здоров`я (пункт 9).
Наведене нормативне регулювання набрало чинності після виникнення спірних правовідносин, а тому безпосередньо не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Водночас його зміст свідчить про подальше врегулювання на нормативному рівні питання щодо оформлення лікувально-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я документів, пов`язаних із підтвердженням потреби особи у постійному сторонньому догляді.
Отже, з урахуванням установлених у справі обставин, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що подані позивачем документи підтверджували потребу його дружини, ОСОБА_2 , у постійному сторонньому догляді.
Відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби з мотивів ненадання передбаченої законодавством України форми документа, який би підтверджував необхідність постійного догляду за дружиною позивача, є необґрунтованою.
За таких обставин Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач надав документи, які підтверджують обставину, з якою закон пов`язує виникнення права на звільнення з військової служби, а саме необхідність здійснення ним постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбаченої законом підстави для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до питання оцінки доказів, на підставі яких суд апеляційної інстанції встановив обставину щодо потреби дружини позивача у постійному сторонньому догляді, намагання переоцінити докази, яким надана оцінка судом у справі.
Водночас відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, з огляду на визначені процесуальним законом межі касаційного перегляду, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями здійснювати повторну оцінку доказів та встановлювати інші фактичні обставини справи, ніж ті, що встановлені судами попередніх інстанцій. 
Верховний Суд підкреслює, що виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Щодо визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, про те, що відсутність у медичному висновку інформації про необхідність постійного догляду свідчить про ненадання військовослужбовцем належних доказів на підтвердження підстави для звільнення, визначеної підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Суд зазначає таке.
Для касаційного оскарження судового рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини четвертої статті 328 КАС України, наявності лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Необхідно також зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).
Звертаючись до обставин справи № 120/1909/23, на яку посилається скаржник, Суд зазначає, що хоча спір у цій справі, як і у справі, що переглядається, стосувався оскарження відмови у звільненні військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами, правовідносини у цих справах не є подібними у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, у справі № 120/1909/23 Верховний Суд надавав оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права з урахуванням конкретних фактичних обставин, установлених у цій справі. Зокрема, судами у справі № 120/1909/23 було встановлено, що на підтвердження підстави для звільнення з військової служби позивач подав висновок за формою № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», у якому було рекомендовано соціальну послугу з догляду вдома. 
Отже, висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №120/1909/23, сформульований з урахуванням інших фактичних обставин.
Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
З огляду на викладене висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, на який посилається скаржник, не може бути застосований до спірних правовідносин.
Таким чином, доводи скаржника про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, є необґрунтованими.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, під час касаційного перегляду справи свого підтвердження не знайшла.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі № 560/510/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді | А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов