КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/1734/25
номер провадження: 22-ц/824/5671/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Трофимової Ганни Миколаївни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2025 року у складі судді Гончарука В.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, про встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який було розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року. В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував, що після повномасштабного вторгнення рф в Україну відповідачка ОСОБА_2 проживає за кордоном, а саме, в Турецькій Республіці в місті Анталія, де повторно одружилась.
Зазначав, що з 2023 року неповнолітній син ОСОБА_3 став проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Визначення місця проживання неповнолітнього сина в судовому порядку між сторонами не вирішувалось, місце проживання разом з позивачем було обрано безпосередньо самим неповнолітнім сином.
Також вказував, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечує щодо проживання їх спільного неповнолітнього сина разом з ним, що також підтверджується нотаріально-посвідченою заявою відповідачки ОСОБА_2 , в якій зазначено, що їх дитина перебуває повністю на утриманні позивача у справі.
Зазначав, що він має можливості та бажання утримувати та забезпечувати сина, має стабільний заробіток, у нього з сином склалися тісні стосунки, син навчається в ліцеї та відвідує додаткові гуртки, а відповідачка фактично самоусунулася від утримання їх спільного сина.
З урахуванням наведеного, посилаючись на положення ст.ст. 141, 150-153, 160, 161 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», позивач ОСОБА_1 просив встановити факт спільного проживання, самостійного виховання та утримання ним свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без сторонньої допомоги матері - ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання від 17 березня 2025 року залучено до участі у справі Міністерство оборони Українив якості третьої особибез заявлення самостійних вимог (а.с.85-86, т.1).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неповнолітній ОСОБА_3 , якому на час розгляду справи виповнилося 15 років, із 2023 року за власним бажанням постійно проживає разом із батьком, а відповідачка цього не заперечує та не вимагає зміни місця проживання сина, у зв`язку із чим між сторонами фактично відсутній спір щодо місця проживання дитини. Проживання матері за кордоном не припиняє її рівних із батьком прав та обов`язків щодо виховання й утримання дитини, а її самоусунення від виконання батьківських обов`язків не доведено. Крім того суд зазначив, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року, яке набрало законної сили, відмовлено у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав. Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що звернення з даним позовом фактично зумовлене наміром позивача використати судове рішення для отримання відстрочки від мобілізації, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини без участі матері.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Трофимова Г.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач звернувся з позовною заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, метою якого є необхідність отримання можливості одноосібного звернення батька до державних, медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини. Оскільки інших родичів крім батька не має, мати перебуває за кордоном і постійно брати її згоду не є можливим.
Вказує, що позивач вже звертався до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про позбавлення батьківських прав, однак у задоволенні позову було відмовлено, так як позбавлення батьківських прав є крайньою мірою. Так, службою у справах дітей було надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав та підтверджено, те що дитина проживає з батьком, який здійснює піклування.
Зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом встановлено, що фактично спір щодо одноособового утримання, виховання та забезпечення позивачем свого неповнолітнього сина необхідно для подання вказаного рішення до ТЦК, судом достовірно встановлено, що неповнолітній на постійній основі з 2023 року проживає та продовжує проживати разом з позивачем по справі. Тобто зазначені обставини встановлені та досліджено судом, проте протиправно відмовлено в задоволенні позовних вимог, що свідчить про поверхневий розгляд справи. Встановлення факту самостійного виховання дитини, в тому числі, необхідно батьку для отримання відстрочки від мобілізації та підтвердження того, що батько єдиний хто здійснює виховання дитини. Так як у випадку можливої мобілізації, дитину взагалі не буде з ким залишати, інших родичів у сім`ї не має, а мати перебуває в іншому шлюбі в Турецькій Республіці.
Відповідачка ОСОБА_2 і треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засіданні, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у справі № 755/18111/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ») та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 грудня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2114.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 2023 року неповнолітній син ОСОБА_3 за власним бажанням постійно проживає разом із ним, перебуває на його повному утриманні, він самостійно займається вихованням, навчанням і розвитком дитини та забезпечує всі її потреби. Водночас відповідачка ОСОБА_2 проживає в Турецькій Республіці, повторно вийшла заміж і фактично самоусунулася від виховання та утримання сина, не заперечуючи проти його проживання разом із батьком. У зв`язку з цим позивач просив установити факт спільного проживання із сином, а також його самостійного виховання й утримання без участі матері.
За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,самостійно обрав місцем свого проживання місце проживання батька - ОСОБА_1 . 
Зазначена обставина визнається сторонами, ними не заперечується, а тому доказуванню не підлягає відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України слідує, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Установлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що після повномасштабного вторгнення рф в Україну відповідачка ОСОБА_2 проживає в Турецькій Республіці в місті Анталія.
Із 2023 року неповнолітній син сторін ОСОБА_3 став проживати разом з позивачем у справі за адресою: АДРЕСА_1 . Наведене також підтверджується актом обстеження умов проживання від 01 квітня 2024 року та поясненнями неповнолітнього.
Зі слів неповнолітнього ОСОБА_3 він добровільно вибрав місце свого проживання разом з позивачем у справі.
Між сторонами не існує спору щодо визначення місця проживання їх неповнолітнього сина.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду з позовом щодо позбавлення батьківських справ відповідачки ОСОБА_2 стосовно їх неповнолітнього сина.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року у справі № 755/9673/24, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовлено.
Обставини встановлені судовим рішенням, що набуло законної сили повторному доказуванню не підлягають в силу вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України
Згідно з ч.ч. 6-8 ст.7 СК Українивизначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст.141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Згідно зі ст.150 СК Українибатьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).
За змістом ч.ч.1-3 ст.3 ЦПК Україниправом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси), 
При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.ч. 4-5 ст.19 СК України).
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
З висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання Комісії 14 травня 2025 року №9) вбачається, що орган опіки та піклування не може визначити участь у вихованні дитини ОСОБА_1 , оскільки неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає з батьком, а мати ОСОБА_2 на даний час проживає на території Туреччини (а.с.150-151, т.1).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що фактично спір щодо одноособового утримання, виховання та забезпечення позивачем свого неповнолітнього сина необхідно для подання даного рішення суду до ТЦК, судом достовірно встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 на постійній основі з 2023 року проживає та продовжує проживати разом з позивачем у справі.
Відповідачка ОСОБА_2 як мати дитини не вимагала та не вимагає зміни його місця проживання.
Згідно з довідкою Державної прикордонної служби, відповідачка ОСОБА_2 періодично приїздить в Україну та останній раз прибула до України 23 січня 2025 року, а залишила територію України 14 лютого 2025 року.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства»виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Так, одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» визначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
Зокрема, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)
Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).
У відповідності до вимог сімейного законодавства України обов`язок виховання, утримання та забезпечення неповнолітніх дітей покладається саме на батьків дитини та дана обставина повторному підтвердженню не підлягає.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У даному випадку колегія суддів також бере до уваги, що матеріали справи містять повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19 серпня 2024 року, відповідно до якого позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують самостійне виховання та утримання дитини (а.с.43, т. 1).
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що отримання судового рішення про встановлення відповідних юридичних фактів об`єктивно могло бути використане позивачем як документальне підтвердження наявності підстав для вирішення питання щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).
З огляду на зміст заявлених вимог та обставини справи, колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_1 до суду може бути зумовлене не лише необхідністю врегулювання сімейних правовідносин, а й наміром отримати судове рішення, яке в подальшому може бути використане для вирішення питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Отже обраний ОСОБА_1 спосіб захисту сімейних прав та інтересів дитини об`єктивно пов`язаний із можливістю настання для нього правових наслідків у сфері проходження військової служби, що підлягає врахуванню судом під час оцінки характеру заявлених вимог.
У подібних правовідносинах, де предметом спору було визначення місця проживання дитини у зв`язку із самостійним її вихованням одним із батьків, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) зазначив, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися всупереч його призначенню, а способи захисту сімейних прав та інтересів дитини не можуть слугувати засобом для створення підстав, пов`язаних із вирішенням питання про проходження чи припинення військової служби.
Отже, установивши фактичні обставини справи, з`ясувавши підстави, якими ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 без участі матері, дослідивши надані докази, застосувавши норми матеріального права та врахувавши правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, що неповнолітній ОСОБА_3 із 2023 року проживає разом із батьком за власним бажанням, а ОСОБА_2 цього не заперечує, у зв`язку із чим між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Водночас саме по собі проживання матері за кордоном та здійснення батьком повсякденного піклування про сина не свідчать про повне самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків і не підтверджують наявності у позивача ОСОБА_1 порушеного, невизнаного або оспорюваного сімейного права, яке потребувало б судового захисту в обраний ним спосіб.
До того ж заявлені вимоги позивача об`єктивно пов`язані з можливістю використання судового рішення для вирішення питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши наведені вище вимоги закону, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трофимової Ганни Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року. 

Головуючий

Судді: