ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 11-кп/821/489/26 Справа № 701/32/26 Категорія: ст. 366-3 КК України | Головуючий у І інстанції ОСОБА_1  Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року м. Черкаси 
Черкаський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю секретарки – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 , 
захисниці – ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
обвинуваченої – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу нач. Маньківського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 на вирок Маньківського райсуду Черкаської обл. від 3.03.2026 р. у кримінальному провадженні № 42025252100000073 від 13.09.2025 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, українка, громадянин
України, має вищу освіту, раніше не судима, не 
працює, одружена, проживає 

АДРЕСА_1 ,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366^3 КК України, та призначено їй покарання у виді громадських робіт строком 150 годин. 
Запобіжний захід відносно  ОСОБА_8 не обирався.
Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні. 

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_10 , згідно наказу нач. Управління ДМС України в Черкаській обл. № 18-к від 11.04.2011 р. з 12.04.2012 р. призначено на посаду головного спеціаліста Маньківського районного сектору УДМС України в Черкаській обл., тобто на посаду державної служби категорії «В», а тому ОСОБА_11 була особою, уповноваженою на виконання функцій держави, на яку з набранням з 26.10.2014 р. чинності поширювалась дія вимог та обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», відповідно до п. п. в) п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону. При цьому після укладення 16.08.2013 р. шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».
Наказом нач. Управління ДМС України в Черкаській обл. № 21-к від 1.03.2021 р. ОСОБА_8 звільнено з вищевказаної посади та, відповідно, з державної служби 5.03.2021 р.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону, ОСОБА_8 , припинивши діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави, була зобов`язана до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Таким чином, ОСОБА_8 була зобов`язана до 1 квітня 2022 р. подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік (після звільнення).
В подальшому 3.08.2022 р. набрав чинності Закон України № 2381-IX від 8.07.2022 р. «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо особливостей застосування законодавства у сфері запобігання корупції в умовах воєнного стану», яким Розділ ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону доповнено пунктом 2^7, згідно з яким встановлено, що суб`єкт декларування зобов`язаний подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, кінцевий строк подання якої припадає на період воєнного стану, введеного Указом Президента № 64/2022 від 24.02.2022 р., протягом дев`яноста календарних днів з дня його припинення чи скасування.
Разом із тим, 12.10.2023 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», яким пункт 2^7 Розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону викладено в редакції, згідно з якою особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до ст. 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» (тобто до 12.10.2023 р.), подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 р.
Таким чином, ОСОБА_8 , була зобов`язана до 31 січня 2024 р. подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік (після звільнення).
Однак, вона, умисно порушуючи вищевказані вимоги законодавства, з якими була достовірно обізнана, маючи як обов`язок, так і реальну можливість за місцем колишньої роботи (Черкаська обл., Уманський р-он, с. Маньківка, вул. Соборна, буд. 14) не пізніше 31.01.2024 р. подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік (після звільнення), станом на 17.11.2025 р. таку декларацію не подала.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, нач. Маньківського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ст. 366^3 КК України у виді громадських робіт строком 150 годин з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій органів державної влади та місцевого самоврядування на строк 1 рік.
Під час апеляційного розгляду справи дослідити матеріали, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_8 . 
В решті вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, передбачено, що суд призначає покарання у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України відповідно до положень Загальної частини КК України.
Судом призначено ОСОБА_8 покарання за ст. 366^3 КК України у виді громадських робіт строком 150 годин.
При цьому, санкцією ст. 366^3 КК України встановлено покарання у виді штрафу від двох тисяч п`ятисот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі строком на один рік, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Таким чином, санкцією цієї статті КК України передбачено покарання з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Але суд першої інстанції не призначив обов`язкове додаткове покарання встановленого санкцією статті Особливої частини КК України у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
За змістом ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання у тих випадках, коли вчинення кримінального правопорушення було пов`язане з посадою засудженого або із заняттям ним певною діяльністю.
Якщо додаткове покарання безпосередньо передбачене у санкції статті Особливої частини КК України, то порядок його призначення залежить від особливостей конструкції цієї санкції. У випадку, коли додаткове покарання визначене як обов`язкове до призначення, то це вже вирішено самим законодавцем, який, створюючи таку санкцію, тим самим покладає на суд обов`язок призначити додаткове покарання. При застосуванні таких санкцій відмова від призначення обов`язкового додаткового покарання можлива лише за наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 69 КК України.
Як вбачається із резолютивної частини вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 лише основне покарання у виді 150 годин громадських робіт, без призначення обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Таким чином, суд ухвалив вирок із недотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, оскільки при призначенні покарання не застосовано закон, який підлягає застосуванню.
Враховуючи викладене, суд ухвалив вирок всупереч вимогам ст. 370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченій порушено норми матеріального права та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

У запереченні захисниці ОСОБА_7 на апеляційну скаргу прокурора, вона висловила позицію сторони захисту щодо необхідності залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора, як такої що доводи є необґрунтованими, а вимоги щодо посилення покарання такими, що не відповідають тяжкості діяння та особі обвинуваченої.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу нач. Маньківського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 та просив задовольнити її із вказаних у ній мотивів, обвинувачену ОСОБА_8 та її захисницю ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали, що таким чином може бути призначене занадто суворе покарання, дослідивши характеризуючи матеріали на обвинувачену ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону.
Так, відповідно до змісту вироку, обвинувачена ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнала свою вину. З огляду на це, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися. 
З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, окрім того прокурор в апеляційній скарзі не оскаржує обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, кваліфікацію діяння, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині законності та правильності призначеного покарання. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на переконання суду апеляційної інстанції, є обґрунтованими, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції дійшов переконання про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 366^3 КК України, та призначив їй основне покарання у виді громадських робіт строком 150 годин, але не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, що є обов`язковим та безальтернативним, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно санкції ст. 366^3 КК України, вказане кримінальне правопорушення карається штрафом від двох тисяч п`ятисот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі строком на один рік, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Статтею 413 КПК України встановлено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Посилання суду у вироці на ст. 69 КК України чи іншу норму кримінального закону як на підставу для не призначення додаткового покарання відсутні.
За таких обставин, апеляційні вимоги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими, тому що ґрунтуються на вимогах закону.
Призначивши ОСОБА_8 покарання без застосування обов`язкового додаткового покарання, суд першої інстанції допустив неправильне застосування кримінального закону, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 та п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України тягне за собою скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового вироку.
Відповідно до ст. ст. 50 та 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Суд першої інстанції, обираючи вид та розмір покарання, яке необхідно призначити обвинуваченій ОСОБА_8 за вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, врахував його тяжкість, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, відомості про характеристику особи обвинуваченої, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Зокрема обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_8 суд визнав її щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Стосовно відомостей про особу винної ОСОБА_8 , то апеляційний суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_8 раніше не судима, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, тимчасово не працює, за місцем проживання відносно останньої відсутні дані компрометуючого характеру.
Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Зважаючи на наведене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання, при постановлення нового вироку в частині призначеного покарання, апеляційний суд вважає необхідним засудити ОСОБА_8 до покарання у виді громадських робіт строком 150 годин з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій органів державної влади та місцевого самоврядування, на строк 1 рік.
На переконання апеляційного суду, саме таке основне і додаткове покарання і саме на такий строк буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Зазначене покарання апеляційний суд вважає справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченої та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
В судових дебатах захисниця ОСОБА_7 висловила свою позицію стосовно доводів апеляційної скарги прокурора та також, з посиланням на вимоги ст. 11 КК України, просила закрити кримінальне провадження у зв`язку з малозначністю та повним добровільним усуненням наслідків (поданням декларації 21.11.2025 р.). В обґрунтування цих вимог послалася на те, що у обвинуваченої відсутні об`єкти майна, яке б вона могла приховувати, фактично правопорушення було повністю виправлено власними діями обвинуваченої, будь-якої реальної шкоди державним чи суспільним інтересам завдано не було. Свою позицію стосовно оскаржуваного вироку в разі задоволення цих її вимог не висловила.
Перевіривши ці доводи, апеляційний суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 366^3 КК України, є умисне неподання декларації, яке полягає у невиконанні суб`єктом декларування покладеного на нього обов`язку - подати у встановлені строки декларацію. Відповідно з об`єктивної сторони ця форма характеризується бездіяльністю та посягає на суспільні відносини у сфері забезпечення належної та прозорої службової діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Це кримінальне правопорушення має формальний склад - воно вважається закінченим з моменту спливу граничного строку, встановленого законом для подання відповідної декларації, якщо суб`єкт її так і не подав. Законодавець не включив до складу злочину настання чи заподіяння шкоди внаслідок бездіяльності обвинуваченого. 
Згідно ч. 2 ст. 11 КК України, не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого КК УКраїни, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Специфіка визначення малозначності діяння полягає у встановленні обов`язкової сукупності трьох умов: 1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК України, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК України характеризують певний склад кримінального правопорушення. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу кримінального правопорушення, не може визнаватися малозначним. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в кримінальному законі шляхом закріплення конкретного розміру шкоди, яка має бути завдана в разі вчинення відповідного кримінального правопорушення, то недосягнення цього рівня шкоди свідчить про відсутність у діях особи кримінальної протиправності, що унеможливлює звернення до ч. 2 ст. 11 КК України; 2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного кримінального правопорушення. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.
Апеляційний суд наголошує, що значення ч. 2 ст. 11 КК полягає в тому, що вона, підкреслюючи важливість такої матеріальної ознаки кримінального правопорушення, як його суттєва суспільна небезпечність, виключає кримінальне правопорушення у випадках, коли вчинене діяння лише формально містить ознаки, передбачені в певній статті Особливої частини КК України. Положення про малозначність діяння може розцінюватися як законодавчо закріплений засіб подолання колізії між формальною (кримінальна протиправність) і матеріальною (суспільна небезпека) ознаками кримінального правопорушення. Вирішуючи питання про те, чи є діяння малозначним, необхідно враховувати не тільки фактично заподіяну шкоду, але й те, на що було спрямовано діяння і до яких втрат могло призвести.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366^3 КК України, законодавець відніс до кримінальних правопорушень, вчинених у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, посягає на охоронювані законом суспільні відносини у сфері забезпечення належної та прозорої службової діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Апеляційний суд вважає, що посткримінальна поведінка обвинуваченої, дані, що характеризують її особу, інші обставини, які відповідно до закону є правовими підставами для пом`якшення покарання або звільнення від кримінальної відповідальності, не мають значення в контексті встановлення наявності чи відсутності малозначності діяння за ч. 2 ст. 11 КК України. Таким чином, подання обвинуваченою декларації 21.11.2025 р., тобто після оголошення підозри, те, що у обвинуваченої відсутні об`єкти майна, яке б вона могла приховувати, не перетворюють кримінальне правопорушення в малозначне діяння.
За таких обставин підстави для застосування вимог ч. 2 ст. 11 КК України відсутні.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги нач. Маньківського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 підлягають задоволенню, а вирок суду - скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413 та 420 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Маньківського райсуду Черкаської обл. від 3.03.2026 р., стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винною за ст. 366^3 КК України та призначити їй покарання у виді громадських робіт строком 150 годин з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій органів державної влади та місцевого самоврядування на строк 1 рік.
В решті вирок суду залишити без змін. 
Апеляційну скаргу нач. Маньківського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 – задовольнити. 

Вирок суду може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий 

Судді