ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 вересня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 383/250/26
провадження № 22-ц/4809/1503/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Дончаком Дмитром Михайловичем, на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2026 року у складі головуючого судді Бондаренка В. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, додаткових пояснень та рішення суду першої інстанції.
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі - ТОВ «ФК «ЕЙС», Товариство) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути із відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №329132279 від 08 серпня 2020 року в загальному розмірі 59 270 грн.
В обгрунтування позову зазначено, що 08 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді кредитний договір №329132279 (далі - Кредитний договір) на суму 12 000,00 грн, яка в подальшому була збільшена до 20 000 грн, проте остання взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала.
Надалі право вимоги до ОСОБА_1 за договорами факторингу від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС».
Позивач зазначає, що станом на момент подачі позову заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 59 270 грн, з яких: 20 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 39 270 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

Представник відповідачки адвокат Дончак Д. М. подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо позовних вимог. Вказав, що кредитний договір №329132279 було укладено 08 серпня 2020 року, а переуступка прав вимоги відбулася на два роки раніше - 28 листопада 2018 року, станом на яку вимоги не існувало. За договором факторингу клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування, відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату, проте позивачем не надано таких первинних документів (платіжних інструкцій, меморіального ордеру, виписки з банківських рахунків, звітність тощо), з яких можливо достеменно встановити перерахування коштів від ТОВ «Таліон Плюс» на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як оплату за договором факторингу, та як наслідок встановити факт виконання фінансових зобов`язань однієї із сторін правочину. Зауважив, що складення відповідного акту та протоколу не передбачено умовами договору факторингу, укладеного первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, їх форма також не затверджена відповідними додатками до цього договору.
Окрім цього, зазначив, що Реєстр прав вимог №105 від 27 жовтня 2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», складається з трьох окремих аркушів кожен, на другому з яких міститься інформація лише стосовно переходу прав вимог за договором, укладеним з відповідачем. Перелік інших боржників у наданому Реєстрі відсутній.
Представник звернув увагу, що відповідачка не підписувала додаткові угоди від 13 серпня 2020 року, від 23 серпня 2020 року та від 08 серпня 2020 року. Зазначені документи також не підписані і первісним кредитором - ані в письмовому, ані в електронному вигляді. Так як відповідач не укладала додаткових угод до договору №329132279 від 08 серпня 2020 року, збільшення розміру тіла кредиту з 12 000 грн до 20 000 грн є безпідставним, а розмір заборгованості за відсотками нараховано за межами строку дії кредитного договору.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначив, що позовна заява для позивача є типовою, шаблонною. При цьому представник позивача просив суд розглядати справу в письмовому провадженні без виклику сторін, або ж провести розгляд справи без його участі, тобто він не бажає приймати участь в судових засіданнях, тому вважає, що сума 3000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є співмірною з обсягом і складністю наданих адвокатом послуг (в разі задоволення позовних вимог) (а.с.122-133 том 1).

Представник позивача Сахарова Ольга Ігорівна подала відповідь на відзив, у якому вказала на необґрунтованість заперечень сторони відповідача, викладених у відзиві. Вважає, що позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи. 
Зазначила, що відповідачка у відзиві не оспорює факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, здійснювала часткові платежі на погашення заборгованості, а також зважаючи на те, що відповідно до умов кожної з додаткових угод прямо передбачено їх статус як невід`ємної частини договору, такі додаткові угоди є належним чином укладеними та такими, що породжують правові наслідки для сторін (а.с.144-161 том 1).

Представник відповідачки адвокат Дончак Дмитро Михайлович подав заперечення (на відповідь на відзив), зазначив, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором. 
Вказав, що відповідачка не здійснювала платежів по договору, які б могли вважатися підтвердженням пролонгації договору. Отже, відповідачка не виявляла бажання змінити строк надання кредиту після закінчення строку дії договору, тобто після 10 серпня 2020 року (а.с.137-141 том 1).

Представник позивача Сахарова Ольга Ігорівна подала додаткові пояснення, в яких зокрема зазначила, що додаткові угоди є частиною виконання кредитного договору, укладені з метою уточнення або змін умов основного договору, тому повинні розглядатися як складова частина кредитного договору, оскільки не суперечать його основним положенням. Отже, ці додаткові угоди мають юридичну силу, оскільки є частиною єдиного договору, і їх умови повинні бути виконані (а.с.167-176 том 1).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2026 року задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за договором №329132279 від 08.08.2020 у розмірі 33430 грн 00 коп., яка складається з наступного: 20000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13430 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судовий збір в сумі 1490 грн 94 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3920 грн 00 коп.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2800 грн 00 коп.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що відповідачка не надала доказів належного виконання кредитних зобов`язань, натомість, належними доказами у справі підтверджується факт передання від TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» права дійсної вимоги за кредитним договором, відтак наявні визначені законом підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у сумі 20000 грн 00 коп.
Щодо стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості за відстотками за користування кредитними коштами, суд зазначив, що встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що строк, на який був наданий кредит за договором №329132279 від 08.08.2020 після його продовження додатковими угодами від 13.08.2020 та від 23.08.2020, закінчився 24.09.2020, станом на який загальний розмір заборгованості становить 33 430 грн 00 коп. Подальше нарахування відсотків за користування кредитом після вказаної дати, а саме в період з 25.09.2020 по 31.08.2023 було здійснено безпідставно.
Таким чином, суд вважав, що стягненню з відповідачки підлягають проценти за користування кредитом у сумі 13 430 грн 00 коп.
Суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що пред`явлена до стягнення сума відсотків включає в себе як відсотки, нараховані на підставі ст.1048 ЦК України, так і відсотки, нараховані відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки такі доводи спростовуються змістом позовної заяви, а також доданими до позову розрахунками заборгованості, з яких чітко вбачається нарахування відсотків саме за користування кредитом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дончак Дмитро Михайлович, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2026 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник зазначив, що відповідачка не підписувала додаткові угоди від 08 серпня 2020 року, від 13 серпня 2020 року та від 23 серпня 2020 року, зауважив, що зазначені документи також не підписані і первісним кредитором ані в письмовому, ані в електронному вигляді. При цьому незрозуміло, в якій формі укладалися додаткові угоди: якщо в письмовій формі, то з боку кредитора повинні бути підпис та печатка, а з боку позичальника - підпис. Якщо ж (як стверджує позивач) додаткові угоди укладалися в електронному вигляді, то вони повинні бути підписані кожною зі сторін або електронним цифровим підписом, або одноразовим ідентифікатором. Проте на додаткових угодах не зазначено, що вони повинні бути підписані сторонами в будь-який перелічений вище спосіб. Відтак вважає, що дані додаткові угоди не можуть вважатися укладеними. 
Крім того, вказав, що згідно відповіді АТ КБ «Приват Банк», на банківську картку відповідачки в період з 08 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року було перераховано 8 000 грн та 12 000 грн, однак перерахування коштів (без зазначення підстав переказу, без вказання відправника коштів) не може свідчити що дані кошти були перераховані на рахунок відповідачки саме на виконання кредитного договору №329132279 від 08 серпня 2020 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник позивача Сахарова Ольга Ігорівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Вказала, що додаткові угоди, укладені сторонами після підписання кредитного договору, є складовою частиною такого договору та спрямовані на уточнення, зміну або конкретизацію його умов. Вони виникли в межах існуючих договірних правовідносин між сторонами та безпосередньо пов`язані з виконанням основного договору. У даному випадку такі додаткові угоди були укладені в межах виконання Кредитного договору та мають на меті конкретизацію і коригування його умов. 
Зауважила, що відповідно до п. 8.5. Правил надання грошових коштів у позику, будь-які зміни та доповнення до електронного договору оформлюються сторонами шляхом укладення додаткових угод до договору. 
Крім того, зазначила, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин вважається правомірним, доки його недійсність не встановлена законом або не визнана судом. Отже, сам по собі факт відсутності підписів на окремих додаткових угодах не може автоматично свідчити про їх недійсність, особливо з урахуванням того, що такі угоди укладені в межах виконання основного договору та фактично спрямовані на врегулювання вже існуючих договірних відносин. 
Вказує, що доводи сторони відповідачки щодо недійсності зазначених угод є необґрунтованими та не можуть бути підставою для неврахування їх умов під час вирішення спору (а.с.12-17 том 2).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом. 
Судом встановлено, що 08 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір №329132279 (далі - кредитний договір), за умовами п.1.1 якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 12000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.3, п.1.4 або п.1.5 цього Договору (а.с.12-13).
Згідно п.1.2 кредитного договору кредит надається (договір укладається) строком на 2 дні від дати отримання кредиту позичальником.
Згідно п.п. 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору:
1.3 На період строку, визначеного п.1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,46 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування кредитом.
1.4. У випадку користування Кредитом понад строк, встановлений п.1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується Базова процентна ставка в розмірі 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми кредиту за кожний день користування Кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення).
1.5. Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку користування кредитом вказаного в п.1.2. договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до п. 1.4. цього договору.
Позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п. 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в п.1.2. цього договору (1.6 кредитного договору).
Вказаний кредитний договір був підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор 92WNGQ79 відправлено позичальнику 08 серпня 2020 року о 9:13:06, який введено 9:13:49, що підтверджується кредитним договором (а.с.13 зворот), довідкою щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.28), заявкою на отримання грошових коштів в кредит від 08 серпня 2020 року (а.с.21 том 1).
08 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №329132279 від 08 08.08.2020 року, згідно якої сторони домовилися збільшити суму кредиту на суму 8 000 грн. 00 коп. з 08 серпня 2020 року на строк дії договору №329132279 від 08 серпня 2020 року на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, надані у кредит, та сплатити проценти за користування кредитом на умовах договору. Сторони домовилися викласти Графік розрахунків (Додаток №1 до Договору) в новій редакції (Додаток №1 до цієї Додаткової угоди) та відобразити у Графіку розрахунків єдиний порядок сплати непогашеної суми кредиту, збільшеної на суму, зазначену п.1 додаткової угоди (а.с.15 том 1).
08 серпня 2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перераховано на номер банківської картки НОМЕР_1 позичальника грошові кошти в сумі 12000 грн 00 коп., та в сумі 8000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями з інформацією про проведення банком (а.с.31 том 1), а також листом АТ КБ «ПриватБанк» від 12 березня 2026 року з випискою по вказаному рахунку, фінансовий номер телефону НОМЕР_2 (а.с.201-203 том 1).
В подальшому, 13 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №329132279 від 08 серпня 2020 року, згідно якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк, на який був наданий кредит за договором №329132279 від 08 серпня 2020 року, на наступну кількість днів: одинадцять. На дату укладання цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом. Починаючи з 10 серпня 2020 року, позичальник сплачує за користування кредитом 0,91 відсотків в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно цієї додаткової угоди. Ця додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини між Сторонами з 10 серпня 2020 року (а.с.14 том 1).
23 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №329132279 від 08 серпня 2020 року, згідно якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк, на який був наданий кредит за договором №329132279 від 08 серпня 2020 року, на наступну кількість днів: тридцять. На дату укладання цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом. Починаючи з 21 серпня 2020 року, позичальник сплачує за користування кредитом 0,73 відсотків в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно цієї додаткової угоди. Ця додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини між сторонами з 21 серпня 2020 року (а.с.14 зворот том 1).
На підтвердження дотримання порядку укладення кредитного договору позивачем надано до суду: Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.16-20 том 1); алгоритм дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору (нова редакція), затвердженого наказом директора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №17/09-03 від 17.09.2019 (а.с.22-27 том 1) та алгоритм дій ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» стосовно укладення кредитних договорів (а.с.29-30 том 1).
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №105 від 27 жовтня 2020 року. 
Строк дії договору факторингу №28/1118-01 неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод №19 від 28 листопада 2019 року, №26 від 31 грудня 2020 року, №27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року, №32 від 31 грудня 2023 року. 
За змістом пункту 2.1 договору факторингу №28/1118-01 (в редакції додаткової угоди №26 від 31 листопада 2020 року) клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 4.1. вказаного договору факторингу №28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в момент підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. 
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №105 від 27 жовтня 2020 року до договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до ОСОБА_1 за заборгованістю по основному боргу 20000 грн, заборгованістю по відсотках в сумі 24650 грн, на загальну суму 44650 грн, сума фінансування становить 5000,00 грн (а.с.39-53 том 1).
Акт звірки розрахунків станом на 31 грудня 2020 року зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги №105 та протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог згідно реєстру прав вимоги №105 від 27 жовтня 2020 року (а.с.54 том 1).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, строк дії якого продовжувався до 31 грудня 2022 року та до 30 грудня 2024 року відповідно Додатковими угодами №2 від 93 серпня 2021 року та №3 від 30 грудня 2022 року, за змістом пункту 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до пункту 4.1. договору факторингу №05/0820-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку (а.с.55-60).
Згідно із витягом з реєстру прав вимоги №11 від 31 серпня 2023 року, складеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до договору факторингу від 30 жовтня 2023 року №05/0820-01ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за заборгованістю по основному боргу 20000,00 грн, заборгованістю по відсотках в сумі 39 270 грн, на загальну суму 59 270 грн (а.с.61-62 том 1). 
Сторонами договору факторингу складено протокол узгодження факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги згідно реєстру прав вимоги №11 від 31 серпня 2023 року (а.с.63 том 1). 
На підтвердження оплати за відступлення права вимоги згідно реєстру №11 від 31 серпня 2023 року та договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року надано платіжну інструкцію від 31 серпня 2023 року №4586 (а.с.63 зворот).
11 липня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу №11/07/25-Е, за змістом пункту 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суми основного зобов`язання (суму позики), плату за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстав виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 та є невід`ємною частиною цього договору. В пункті 1.2 визначено, що перехід від клієнта до фактора прав вимог заборгованості до боржника відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (а.с.64-69 том 1).
За змістом акту прийому-передачі реєстру боржників від 14 липня 2025 року та витягу з реєстру боржників до договору факторингу №11/07/25-Е від 11 липня 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» набуто право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 59270 грн, з яких 20000,00 грн - прострочене тіло, 39270 - прострочені відсотки (а.с.70-72 том 1). 
На підтвердження часткового оплати фінансування за відступлення права вимоги згідно договору факторингу позивачем надано копії платіжних інструкцій від 12 серпня 2025 року №317, від 04 вересня 2025 року №344, від 18 вересня 2025 року №355, від 19 вересня 2025 року №356, 357, №358, від 24 вересня 2025 року №360 (а.с.73-76 том 1).
Також позивачем надано розрахунки заборгованості (а.с.77-78, 79 том 1), а також виписку з особового рахунку за кредитним договором №329132279 від 08 серпня 2020 року відносно ОСОБА_1 , з яких вбачається, що відповідачка не виконала належним чином в повному обсязі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. З розрахунку вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 частково виконувала зобов`язання за кредитним договором в частині погашення процентів за користування кредитними коштами, а саме: 13 серпня 2020 року - у розмірі 730 грн та 23 серпня 2020 року - у розмірі 1 820 грн.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається, відповідачка оскаржує судове рішення, яким із неї на користь позивача стягнуто заборгованість за договором №329132279 від 08 серпня 2020 року в розмірі 33 430 грн 00 коп., яка складається з наступного: 20000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13430 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками. Так, відповідачка в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що вона не підписувала додаткові угоди від 08 серпня 2020 року, від 13 серпня 2020 року та від 23 серпня 2020 року.Вказує, що згідно відповіді АТ КБ «Приват Банк», на банківську картку відповідачки в період з 08 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року було перераховано 8 000 грн та 12 000 грн, однак перерахування коштів (без зазначення підстав переказу, без вказання відправника коштів) не може свідчити що дані кошти були перераховані на рахунок відповідачки саме на виконання кредитного договору №329132279 від 08 серпня 2020 року.
Колегія суддів не погоджується із такими доводами відповідачки з огляду на таке.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що наданими позивачем доказами підтверджується, що 08 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір №329132279 (далі - кредитний договір), а також укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою додаткових угод до вказаного договору.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідачки на неукладеність додаткових угод до кредитного договору, оскільки кредитний договір та додаткові угоди, які є невід`ємною частиною договору, укладені та підписані у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджено належними доказами.
Відповідно до п. 8.5. Правил надання грошових коштів у позику, будь-які зміни та доповнення до електронного договору оформлюються сторонами шляхом укладення додаткових угод до договору
Оскільки відповідачка виконала послідовні дії в інформаційній системі, яка використовувалась ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вважається, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо істотних умов цих договорів.
Колегією суддів також враховано, що відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості 13 серпня 2020 року на суму 730 грн та 23 серпня 2020 року на суму 1 820 грн (а.с.77-78 том 1).
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).
Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
При цьому, Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
З урахуванням зазначеного, відповідачкою не доведено порушення її прав при укладенні відповідного договору та додаткових угод до нього, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів за додатковими угодами не на її рахунок.
Крім цього, відповідачкою не спростовано розрахунок заборгованості, складений позивачем, не надано доказів погашення заборгованості за кредитним договором.
Надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження укладення між первісним кредитором та відповідачкою кредитного договору та додаткових угод до нього, перерахування за їх умовами коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 . 
Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують встановлених судом обставин, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК - відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Дончаком Дмитром Михайловичем, залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 01.09.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник