УКРАЇНА
АНАНЬЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа №491/1000/25
Провадження № 1-кп/491/24/26
ВИРОК
іменем України

20 серпня 2026 року Ананьївський районний суд Одеської області
в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
учасників кримінального провадження: прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілого - ОСОБА_6 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42024162360000014, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 листопада 2024 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець с.Бритавка Чечельницького району Вінницької області; українець; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 грудня 2018 року органом видачі 5136; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; одружений; на момент ДТП перебував на посаді помічника начальника військового наряду 2-го взводу охорони роти охорони дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, у військовому званні «старший сержант»; раніше не судимий,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Національної гвардії України та проходячи військову службу на посаді помічника начальника військового наряду 2-го взводу охорони роти охорони дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, у військовому званні «старший сержант», 17 жовтня 2024 року о 14 годині 27 хвилин, у світлу пору доби, в умовах необмеженої видимості та оглядовості, за сприятливих погодних та дорожніх умов, будучи особою, яка у встановленому законодавством порядку набула права керування транспортними засобами категорії «В», керуючи технічно справним автомобілем – «Toyota Avensis», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався по проїзній частині другорядної дороги вул. Єврейська в м. Ананьїв Подільського району Одеської області з боку вул. Петра Ніщинського в напрямку вул. Незалежності. При під`їзді до нерегульованого перехрестя з головою дорогою вул. Героїв України, проїзд якого регламентувався дорожнім знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», видимість та оглядовість якого для водія ОСОБА_4 були необмеженими, останній мав намір перетнути його у прямому напрямку руху, проте не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну. Отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у наявності попереду дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», а також автомобіль «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався до вказаного перехрестя по головній дорозі вул. Героїв України в м. Ананьїв Подільського району Одеської області з боку вул. Соборна в напрямку вул. Одеська та проїжджав вказане перехрестя у прямому напрямку руху, водій ОСОБА_4 заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки, за відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, діючи з необережності, проявив злочину самовпевненість, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не надав йому дороги, виїхав на перехрестя, де відбулося зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_6 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_6 отримав тілесне пошкодження у вигляді надакромінального вивиху лівої ключниці, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Всі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_4 та порушення вимог пунктів 1.5, 2.3«б», 16.3, 16.11 та дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» Правил дорожнього руху, знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_6 . 
З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. 
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 03 листопада 2025 року призначено проведення підготовчого судового засідання у вказаній справі (Том І а.с.19).
В подальшому ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 26 листопада 2025 року справу було призначено до розгляду по суті та доручено органу пробації скласти досудову доповідь відносно ОСОБА_4 (Том І а.с.41).
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2026 рокуприйнято цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином (Том І а.с.107-117), до спільного розгляду у кримінальному провадженні № 42024162360000014. Потерпілого ОСОБА_6 визнано цивільним позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_4 та Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно – цивільними відповідачами у кримінальному провадженні №42024162360000014 (Том І а.с.118-119).
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2026 рокуцивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином (Том І а.с.123-131), залишено без розгляду (Том І а.с.132-133).
В судовому засіданні 21 квітня 2026 року прокурором оголошено короткий виклад обвинувального акта, судом було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, поставлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
На зазначені питання обвинувачений  ОСОБА_4 повідомив суду, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.
У відповідності до положень частини першої статті 349 КПК України судом було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови. На означене сторонами було повідомлено про відсутність вступних промов.
В судовому засіданні прокурор, враховуючи позицію обвинуваченого, просив встановити наступний порядок дослідження доказів, а саме відповідно до частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, і вирішення долі речових доказів.
Потерпілий ОСОБА_6 та його представник - адвокат ОСОБА_7 підтримали думку прокурора, зазначивши про необхідність також допитати потерпілого.
Захисник ОСОБА_5 з урахуванням обсягу доказів, які підлягають дослідженню, вважала за необхідне дослідити докази в повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку захисника.
Суд заслухавши думку учасників процесу, на місці постановив ухвалу, якою визначено дослідження та обсяг доказів в повному об`ємі та встановлено наступний обсяг та порядок дослідження доказів: допит обвинуваченого, допит потерпілого, допит свідків по справі відповідно до реєстру, дослідження доказів, які будуть надані сторонами по справі, Ухвала занесена секретарем судового засідання в журнал судового засідання (Том І а.с.178).
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Пояснив, зокрема, що перебуваючи у відпустці зі своєю сім`єю рухалися до м. Подільськ по Київській трасі, звернули не туди, поїхали через Ананьїв. Рухався зі швидкістю не більше 60 км/г, і так як були зарослі, які обмежували видимість дорожнього знаку, не побачив знак стоп. Та з цих підстав не побачив транспортний засіб потерпілого, тому і не зміг зреагувати. Момент самого ДТП обвинувачений не пам`ятає. 
Потерпілий ОСОБА_6 , що є також цивільним позивачем у провадженні, в ході судового розгляду пояснив, що це була осінь, листопад, було близько 16 години, він рухався по головній дорозі, не зрозумів як сталося зіткнення з його транспортним засобом, після чого його розвернуло в зворотному напрямку, в результаті чого спрацювали подушки безпеки. Він знаходився в шоковому стані та пам`ятає що після чого прибула швидка та приїхала поліція. За результатом огляду його з дружиною було доставлено до лікарні, де їх було оглянуто лікарем. Внаслідок ДТП він отримав тілесні ушкодження.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 (дружина потерпілого) надала показання, зокрема, що 17 жовтня чоловік віз її по роботі в бухгалтерію, це було після другої години дня. На перехресті з вулиці Єврейська щось влетіло в їхній автомобіль, відчула удар і потім у неї відбулося запаморочення. Після того як прийшла до тями, побачила що їхній автомобіль стоїть не в напрямку руху, а в протилежному. У неї дуже заболіла нога, зрозуміла що потрапили в ДТП. Крім того, в неї піднявся тиск, після прибуття поліції вона попросила відвезти її до лікарні. Обвинувачений після вчинення ДТП допомогу їй та її чоловіку не пропонував.
Свідок обвинувачення допитана з дотриманням положень статті 352 КПК України, приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Сторонам кримінального провадження забезпечена можливість безпосереднього допиту свідка під час судового розгляду з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності.
Після допиту обвинуваченого, потерпілого та свідка прокурором було оголошено та надано для долучення до матеріалів справи письмові докази сторони обвинувачення.
Заперечень або доповнень до зазначених доказів від учасників процесу не надходило, за їх згодою зазначені докази було долучено до матеріалів справи.
Крім повного визнання обвинуваченим своїй вини, також підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження письмовими доказами, що досліджувались в ході судового розгляду .
Доказами в кримінальному провадженні, зокрема, є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню, що врегульовано статтею 84 КПК України.
Відповідно до статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За вимогами статті 95 КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України.
В ході судового розгляду суд дав наступну оцінку матеріалам, що були представлені стороною обвинувачення в якості доказів винуватості особи.
Так, 13 листопада 2024 року, до ЄРДР були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 КК України на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень (Том ІІ а.с.23). З короткого викладу обставин правопорушення вбачається, що 17 жовтня 2024 року о 14 годині 27 хвилин в м. Ананьїв на перехресті вулиць Єврейська – Героїв України водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «Toyota Aventis», державний номерний знак НОМЕР_3 , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 (проїзд без зупинки заборонено) та здійснив зіткнення з транспортним засобом, який рухався по головній дорозі, марки «Volkswagen golf», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_6 , в результаті чого останній отримав тілесне ушкодження у вигляді надакроміального вивиху лівої ключиці, а пасажир ОСОБА_8 – тілесні ушкодження у вигляді забою правого колінного суглоба, підшкірної гематоми, деформуючого гонартрозу ІІ ст. колінних суглобів. Отже, витяг з ЄРДР підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення.
Згідно висновку експерта № 583-34-25 від 10 червня 2026 року (Том ІІ а.с.120-128) в умовах даної події сталося первинне контактування передньої (фронтальної) лівої частини автомобіля Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , з середньою частиною правого борту автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 . В момент первинного входу автомобілі Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , та Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , перебували на перехресних курсах і кут між їх поздовжніми осями був у межах близько 90…100, відлічуваний від лінії поздовжньої осі автомобіля Toyota до перетину з лінією поздовжньої осі автомобіля Volkswagen проти ходу годинникової стрілки.
Згідно висновку експерта № 823-34-25 від 11 червня 2026 року (Том ІІ а.с.130-133) належні дії водія автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , в умовах події регламентувалися вимогами дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» ПДР та пунктів 16.11 і 16.3 ПДР, відповідно до яких йому перед виїздом на нерегульоване перехрестя по другорядній дорозі слід було зупинитись перед зазначеним дорожнім знаком, і дати дорогу водієві автомобіля Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , який наближався і рухався через перехрестя по головній дорозі. Фактичні дії водія автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.2 ПДР та пунктів 16.11 і 16.3 ПДР. Виконанням вимог дорожнього знаку 2.2 ПДР та пунктів 16.11 і 16.3 ПДР водій автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , мав технічну можливість запобігти ДТП. Належні дії водія автомобіля Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , в умовах події з моменту об`єктивно можливого виявлення небезпеки для руху регламентувалися вимогами пункту 12.3 ПДР, які передбачають застосування гальмування аж до зупинки транспортного засобу. Невідповідностей вимогам пункту 12.3 ПДР в діях водія Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , не вбачається. Водій автомобіля Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , в умовах події не мав технічної можливості запобігти ДТП. Оскільки водій автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , належним виконанням вимог дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» ПДР та пунктів 16.11 і 16.3 ПДР мав технічну можливість запобігти зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , а водій Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , шляхом виконання вимог пункту 12.3 ПДР не мав такої можливості, то в причинному зв`язку з фактом ДТП, з технічної точки зору, перебувають фактичні дії водія автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 .
Згідно висновку експерта № 582-34-25 від 02 травня 2026 року (Том ІІ а.с.137-141) за умови незмінності об`єктів дослідження (елементів керування автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 ) в період від моменту ДТП до експериментального огляду, технічний стан ходової частини, рульового керування і гальмової системи цього автомобіля дозволяв водієві на момент ДТП здійснювати рух по наміченій траєкторії і ефективно знижувати швидкість до зупинки: дані системи не мали несправностей, які б раптово для водія могли обумовити їх відмову, втрату керованості або відведення автомобіля від заданого напрямку руху. Виявлені пошкодження елементів ходової частини (елементів підвіски передніх коліс) та елементів рульового керування (правої рульової тяги) автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 , які при цьому розташовані в зонах його основних пошкоджень, мають аварійний характер і утворені в умовах розглянутої події: пошкодження елементів підвіски переднього лівого колеса – при контакті з бетонною опорою ЛЕМ (згідно схеми ДТП), а пошкодження елементів підвіски переднього правого колеса та правої рульової тяги – при контакті з автомобілем Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 .
Згідно висновку експерта № 581-34-25 від 02 травня 2026 року (Том ІІ а.с.142-145) на момент експериментального огляду технічний стан ходової частини, рульового керування та гальмової системи автомобіля Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_4 , дозволяв водієві здійснювати рух по наміченій траєкторії та ефективно знижувати швидкість до зупинки: дані системи не мали несправностей, які б раптово для водія могли обумовити їх відмову, втрату керованості або відведення автомобіля від заданого напрямку руху. Пошкодження елементів ходової частини – незначне зміщення переднього лівого колеса автомобіля Volkswagen Golf, яке при цьому розташоване в зоні основних пошкоджень, має аварійний характер і утворене опосередковано в умовах події при контакті з деталями автомобіля Toyota Aventis, р/н НОМЕР_3 .
Згідно висновку лікаря судово-медичного експерта № 387 від 19 березня 2025 року (Том ІІ а.с.135-136) у громадянина ОСОБА_6 малось тілесне ушкодження – надакроміальний вивих лівої ключиці. Дане ушкодження утворилося від дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні особливості якого (яких) в ушкодженні не відобразились. Не виключено, що дане ушкодження утворилося від дії частин салону автомобіля, в умовах ДТП. Враховуючи дані медичної документації, слід вважати, що ушкодження могли бути спричинені 17 жовтня 2024 року. Вищевказане ушкодження не було небезпечним для життя, спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день і за цим критерієм, згідно пунктів 2.2.2 та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 17 січня 1995 року № 6, відноситься до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості.
На підставі вищезазначеного, оцінюючи отримані в суді докази, заслухавши показання обвинуваченого, потерпілого та свідка, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, - доведена в повному обсязі.
Крім того, від представника Подільського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області надійшли матеріали досудової доповіді про обвинуваченого ОСОБА_4 із викладенням матеріалів та висновком органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства (в тому числі окремих осіб). Враховуючи санкцію статті ч. 1 ст. 286 КК України, орган пробації вважає що виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень (Том І ас.с.53-56).
Після дослідження доказів, судом було поставлено питання учасникам процесу про те, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме, чи можливо закінчити дослідження доказів та перейти до судових дебатів.
На вказане питання учасники процесу повідомили, що будь-яких доповнень досудового розгляду, заяв або клопотань вони не мають, та вважають за можливе перейти до судових дебатів.
Враховуючи викладене судом без видалення до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів.
У судових дебатах:
Прокурор ОСОБА_3 пояснив, що під час розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні було встановлено та доведено факт скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, при цьому враховуючи особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також те, що він визнав свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, надав свідчення суду щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, розкаявся, призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Потерпілий ОСОБА_6 та його представник – адвокат ОСОБА_7 підтримали прокурора.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_9 , просила призначити ОСОБА_4 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, та без позбавленням права керування транспортними засобами. 
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав свого захисника.
В останньому слові обвинувачений розкаювався, просив у всіх вибачення.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що під час судового розгляду підтверджено факт скоєння ОСОБА_4 злочину, дії обвинуваченого ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. 
Відповідно до частини першої статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.
Частиною першою статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до частини другої статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частиною першою статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2015 року роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Досліджуючи дані про особу обвинуваченого , суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 182/9765/14-к зазначено, що призначаючи покарання, суд має вивчити та врахувати, зокрема, посткримінальну поведінку винної особи, з метою додержання принципу справедливості при призначенні покарання та відповідного мотивування обраної міри покарання у вироку суду.
Обираючи вид і розмір покарання, суд виходить з таких міркувань.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к)
Крім того, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. (правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №759/7784/15-к та від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18).
В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений впродовж судового розгляду не приховував суттєві обставини вчиненого злочину, усвідомив протиправність своєї поведінки, щиро розкаявся.
При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить із суспільної небезпеки і характеру вчиненого кримінального правопорушення, ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, визнав вину та щиро розкаявся, при цьому, ці обставини на підставі статті 66 К України, суд відносить до таких, що пом`якшують його покарання. Обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_4 обставин, передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік, яке буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії нетяжких злочинів, його конкретним обставинам і наслідкам, зокрема, характеру порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху, тяжкості тілесних ушкоджень отриманих потерпілим, даним про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав вину та щиро розкаявся, не переховувався від суду, а також обставинам, що пом`якшують покарання обвинуваченого і відсутністю таких, що його обтяжують, а отже на думку суду саме покарання у виді штрафу буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідати принципам справедливості, розумності і достатності. 
Призначаючи ОСОБА_4 додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, суд виходить з наступного.
Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає стягнення у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Вказана санкція в частині накладення штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом є безальтернативною та передбачає обов`язкове накладення на правопорушника стягнення як у виді штрафу в певному розмірі, так і у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. 
Потерпілим ОСОБА_6 до початку судового розгляду було подано цивільний позов, в якому останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 витрати на паливо в розмірі 2 976,50 гривень та моральну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень, а також стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування в розмірі 320 000,00 гривень майназ - за шкоду заподіяну здоров`ю потерпілого, та в розмірі 160 000,00 гривень - за шкоду, заподіяну пошкодженням майна (Том І а.с.107-117).
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні позивні вимоги не визнав.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заперечила у задоволенні цивільного позову з підстав його не співмірності зі статком обвинуваченого та з врахуванням його сімейного стану, який одружений, має на утриманні малолітню дитину.
Представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України в судове засідання не з`явився та подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю ОСОБА_6 в позовних вимогах до Моторного (транспортного) страхового бюро України. В обґрунтування цьому зазначив, що згідно даних Централізованої бази даних МТСБУ, на дату ДТП колісний транспортний засіб марки «WOLKWAGEN GOLF» державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , яким керував потерпілий, не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Фонд захисту потерпілих МТСБУ, з якого здійснюються регламентні виплати, формується за рахунок внесків страховиків, якими вчиняються дії з укладення договорів обов`язково страхування та отримання відповідної плати за них. Отже, у наслідок невиконання в даному випадку позивачем вимог статті 21 Закону щодо обов`язковості страхування цивільно-правової відповідальності, потерпіла особа позбавила себе права на отримання відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ на підставі статті 41 Закону, оскільки на дату ДТП вказаний автомобіль не відповідав вимогам, передбаченим пунктом 1.7 статті 1 Закону. За викладених обставин, у даному випадку цивільно-правову відповідальність має нести особа, неправомірними діями якої завдано майнової шкоди. Факт невиконання позивачем вищенаведених норм чинного законодавства, позбавляє останнього права на отримання регламентної виплати із фонду захисту потерпілих МТСБУ (Том І а.с.149-151).
Потерпілий своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву не скористався. 
Вирішуючи заявлений позивачем ОСОБА_6 до Моторного (транспортного) страхового бюро України позов про відшкодування шкоди в загальному розмірі 480 000,00 гривень, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.
Преамбулою Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (який діяв на момент ДТП) (далі – Закон № 1961-IV) визначено, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Цим Законом передбачено обов`язок страхування цивільно-правової відповідальності особою, яка експлуатує транспортний засіб.
Відповідно до статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
У відповідності до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону. 
Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. 
У відповідності до положень статті 21 Закону 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.
Положеннями статтей 13, 81, 83 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору,з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
ОСОБА_6 до цивільного позову не долучено копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Як і не спростовано факт відсутності такого полісу на момент ДТП, про що було зазначено представником цивільного відповідача МТСБУ. Також цивільний позов не містить докази того, що потерпілий звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV.
Отже, за вставлених обставин та в силу положень підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV у МТСБУ відсутні правові підстави для відшкодування шкоди за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, а у потерпілого відповідно право на отримання такої шкоди.
Вирішуючи заявлений позивачем ОСОБА_6 до ОСОБА_4 позов про відшкодування витрат на паливо в розмірі 2 976,50 гривень та моральну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення витрат на паливо в розмірі 2 976,50 гривень, які підтверджуються відповідними квитанціями/чеками про витрати на паливо на аркуші справи у Томі І № 115 на суму 1 999,60 гривень та аркуші справи № 116 на суму 976,90 гривень, що складає 2 976,50 гривень.
Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000,00 гривень, суд при вирішенні таких позовних вимог враховує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 дійсно переніс фізичні та моральні страждання, які виразилися у втраті душевного спокою та звичайного ритму життя, перебування в стресовому стані та здійснення лікування, а також наявності додаткових витрат часу для відновлення стану здоров`я, у зв`язку з чим, дотримуючись вимог статтей 23, 1167, 1168, 1188 ЦК України, суд вважає за необхідне задовольнити цивільний позов в цій частині частково і стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 гривень, оскільки саме такий розмір моральної шкоди буде відповідати характеру вчиненого кримінального правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілого, ступеню вини обвинуваченого, який своїми діями завдав потерпілому моральну шкоду, а також принципам справедливості, достатності і розумності.
Відповідно до вимог пункту 13 частини першої статті 368 та частини четвертої статті 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат.
Відповідно до частини другої статті 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
З матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні наявні витрати на залучення експерта для проведення ряду експертиз в загальному розмірі 19 083,60 гривні, що підтверджується довідками про витрати на проведення відповідних судових експертиз за матеріалами кримінального провадження № 42024162360000014.
Вказані витрати мають бути стягнуті з ОСОБА_4 в дохід держави.
Згідно частини четвертої статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
У цьому кримінальному провадженні арешт майна не накладався.
Згідно частини дев`ятої статті 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
З матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні речові докази відсутні.
Згідно частини першої статті 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК України суд при ухваленні вироку, серед іншого, ухвалює рішення про початок строку відбування покарання та про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обирався.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 100, 124, 349, 366-371, 373, 374, 376, 395, 532, 615 ч. 15 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
У відповідності до положень частини першої статті 26 КВК України засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.
Роз`яснити засудженому, що відповідно до положень частин п`ятої, шостої статті 26 КВК України у разі несплати штрафу у строк, передбачений частиною першою цієї статті, або якщо судом було відмовлено у задоволенні подання про розстрочку виплати штрафу, або у разі несплати засудженим чергового платежу під час призначення штрафу з розстрочкою виплати у строк виплати чергового платежу уповноважений орган з питань пробації через один місяць після закінчення строку сплати штрафу або чергового платежу звертається до суду із заявою про видачу виконавчого листа. Виконавчий лист, виданий судом, надсилається уповноваженим органом з питань пробації до органу державної виконавчої служби для стягнення штрафу в порядку, визначеному законом.
У разі повернення органом державної виконавчої служби виконавчого листа у зв`язку з неможливістю стягнення штрафу уповноважений орган з питань пробації вносить до суду подання про заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських робіт, виправних робіт або позбавлення волі відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець с. Бритавка Чечельницького району Вінницької області; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 грудня 2018 року органом видачі 5136; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , на користь держави (Ананьївська міська ТГ, отримувач: ГУК в Одеській області/м. Ананьїв/24060300, код ЄДРПОУ: 37607526, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), р/р UA608999980313070115000015634, код банку: 899998, за кодом класифікації доходів бюджету 24060300 «Інші надходження» (державний бюджет)) судові витрати за проведення експертиз в розмірі 19 083 (дев`ятнадцять тисяч вісімдесят три) гривні 46 коп.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець с. Бритавка Чечельницького району Вінницької області; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 грудня 2018 року органом видачі 5136; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2 976(дві тисячі дев`ятсот сімдесят шість) гривень 50 коп.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець с. Бритавка Чечельницького району Вінницької області; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 грудня 2018 року органом видачі 5136; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині – відмовити.
Арешт майна в кримінальному провадженні не накладався та речові докази відсутні.
Інші, заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ананьївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до частини п`ятнадцятої статті 615 КПК України суд обмежився оголошенням резолютивної частини вироку.
Копію повного тексту вироку негайно після оголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя    ОСОБА_1