Справа № 521/12159/26
Номер провадження № 2/521/8218/26
РІШЕННЯ
іМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді: Шевчук Н.О.,
секретаря судового засідання: Сироти О.О.

за участю представників учасників, учасників справи:
від ОСОБА_1 – особисто;
від Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Дєєва Ю.В., яка діє на підставі ордера.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви.

У липні 2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, у якій позивачка просить суд: стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу та додаткову матеріальну допомогу в кількості 8 (восьми) середньомісячних заробітків в сумі 118 916 грн. 80 коп., вирішити питання про розподіл судових витрат.
Зокрема, обґрунтовуючи позовну заяву, позивачка зауважила, що вона працювала на посаді фахівця філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень», який є одним з підрозділів Акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки звільнилась 29.11.2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах (на підставі ст. 38 КЗпП України).
Однак, як зауважила позивач, в день її звільнення, роботодавцем не було дотримано вимоги ст. 116 КЗпП України, тобто, не проведено остаточного розрахунку в день звільнення, зокрема, не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти: одноразова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків; додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті в розмірі п`яти середньомісячних заробітків.
Так, звертаючись до суду з позовом, позивачка вказала, що між адміністрацією та профспілковим комітетом підрозділу AT «Українська залізниця» було укладено Колективний договір, який діє по сьогоднішній день та в якому закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено ст. 18 КЗпП України.
Позивачка вважає, що AT «Укрзалізниця» безпідставно не провела з нею остаточного розрахунку в день звільнення, чим порушила вимоги ст. 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність встановлена у ст. 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 15.07.2026 року у справі № 521/12159/26 було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, призначено дату судового засідання з викликом сторін.
12.08.2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від відповідача у даній справі надійшов відзив на позовну заяву (вх. №59139), у якому представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до АТ «Українська залізниця» у повному обсязі. Відзив судом долучено до матеріалів цивільної справи.
Зокрема, за доводами відзиву, відповідач наголосив, що внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку із втратою можливості повноцінно організовувати процеси діяльності AT «Укрзалізниця», через військову агресію російської федерації проти України, запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, було прийняте рішення правлінням AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року про деякі питання оплати праці працівників AT «Укрзалізниця».
Так, як вказано відповідачем, зазначеним рішенням правління визначено наступне: «На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління AT «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: 1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».
Зазначаючи про те, що відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, відповідач зауважив, що рішення про призупинення виплати матеріальної допомоги є спільним рішенням роботодавця та працівників, направленим на стабілізацію роботи Товариства та забезпечення мінімально необхідних соціальних гарантій працівників в умовах воєнного стану. При цьому, як зазначено представниками відповідача, Профспілка залізничників та транспортних будівельників України, будучи стороною Галузевої угоди та профспілкою, яка об`єднує найбільшу кількість працівників AT «Укрзалізниця» та уповноважена діяти від первинних профспілкових організацій, у питанні колективних інтересів працівників погодила призупинення виплати матеріальної допомоги 14.03.2022 року. Факт погодження рішення правління від 14.03.2022 року Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України підтверджується і текстом сумісної постанови від 06.09.2022 року за №Ц/3- 91/1459/ЦПроф/30-22, яка містить спільне з Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України інформування AT «Укрзалізниця» працівників через керівників структурних підрозділів та профспілок про прийняте рішення правлінням.
Одночасно із цим, відповідачем зауважено, що зважаючи на ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово-економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в Товаристві. 
Відтак, на переконання відповідача, введені керівництвом Товариства обмеження стосовно виплат матеріальної допомоги, впроваджені, як вимушена міра з початком збройної агресії, для всіх працівників А Т «Укрзалізниця» без виключення введені лише на період дії воєнного стану, відповідно до діючого законодавства і погоджені з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України. 
15.09.2026 року через підсистему «Електронний Суд» до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника відповідача надійшли письмові пояснення за вх. №67462, у яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, в зв`язку з пропущенням тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Письмові пояснення судом долучено до матеріалів цивільної справи.
Зокрема, за доводами пояснень, представник відповідача наголосила про порушення позивачем встановлених строків звернення до суду, при перевірці яких необхідно враховувати те, що рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Суд постановив, що ч. 1 ст. 233 Кодексу визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення. 
Так, як вважає відповідач, щодо звільнених з роботи працівників до 11.12.2025 року застосовується ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відтак, зауважуючи про те, що позивачем при поданні позову не було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених трудових прав, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Крім того, відповідач звернув увагу суду на ту обставину, що зважаючи на важку економічну ситуацію у цілому в державі, та зокрема в АТ «Укрзалізниця», з метою стабілізації фінансово-економічного стану товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати, виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та виплата матеріальної допомоги була призупинена не з вини відповідача, а внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Відповідач наголосив, що він не відмовляв та не відмовляє позивачу у виплаті передбачених Колективним договором сум матеріальної допомоги, виплата яких на період дії воєнного стану (який на даний час продовжується) призупинена. Виплата матеріальної допомоги роботодавцем саме призупинена на деякий час, а не скасована зовсім, позивачу не було відмовлено у такій виплаті. Після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», виплати, передбачені Колективними договорами філій та інших структурних (виробничих) підрозділів АТ «Укрзалізниця», будуть поновлені та відразу виплачені усім без винятку працівникам, у тому числі позивачу.
В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, позивач підтримала позовні вимоги, з мотивів, викладених письмово, просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі, з мотивів, викладених письмово, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити першочергово з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду із даним позовом. Також в судовому засіданні представник відповідача наголосила на помилковості розрахунків позивача, зазначених за текстом позову.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, заслухавши думку учасників справи, які з`явилися до судового засідання, суд зазначає про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, враховуючи таке.

Хаджибейським районним судом міста Одеси було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

22.11.2024 ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України була звільнена, за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за віком, з посади фахівця з оброблення перевізних документів 2 категорії Філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Акціонерного товариства «Українська залізниця», згідно наказу №2080-ОС від 22.11.2024 року.
Вирішено компенсувати за невикористані 26 днів відпустки в тому числі 7 днів за період 02.10.2021 – 01.10.2022 року; 7 днів за період з 02.10.2022 – 01.10.2023 року; 2 дні за період з 02.10.2023 – 31.12.2023 року; 5 днів за період з 01.01.2024 – 01.10.2024 року; 5 днів за період з 02.10.2024 – 2911.2024 року.
Також відповідно до зазначеного наказу наказано виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.8.9. Колективного договору у розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків (стаж роботи в галузі 37 років 08 місяців 14 днів). Виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 року. (витяг з протоколу №Ц-82/63Ком.т.). З наказом ОСОБА_1 ознайомилася 29.11.2024 року під особистий підпис.
За даними довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 , складеної структурним підрозділом « ІНФОРМАЦІЯ_1 », середньомісячний заробіток складає 14 684 грн. 60 коп.
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 29.11.2024 року, складеного Філією «ЄСЦ» «АТ «Укрзалізниця», в день звільнення ОСОБА_1 належить до виплати 18031 грн. 42 коп., всього виплачено 4993 грн.
У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 22.04.2026 року Філія «ЄСЦ» АТ «Українська залізниця» листом від 06.05.2026 року повідомила заявницю про те, що з початком повномасштабного вторгнення росії в Україну та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, практично вдвічі знизилися обсяги перевезень вантажів залізничним транспортом, що вплинуло на фінансовий стан товариства. Для стабілізації ситуації одним із заходів було прийняте рішення правлінням AT «Укрзалізниця» (протокол № ІД-54/31 Ком.т) від 14.03.2022 року про деякі питання оплати праці працівників AT «Укрзалізниця». Зазначеним рішенням правління визначено наступне: «На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління AT «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: 1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики». Таке рішення узгоджується з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо зупинення дії окремих положень колективного договору визначено: на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Тобто виплати основної та додаткової матеріальної допомоги при виході на пенсію штатним працівникам, які звільнилися з роботи у зв`язку з виходом на пенсію за віком у період після 01.06.2024 року здійснюватимуться після прийняття відповідного рішення правління AT «Укрзалізниця». Зважаючи на викладене, АТ «Українська залізниця» повідомила заявницю, що виплата належної їй матеріальної допомоги, як основної так і додаткової запланована, і в хронологічній послідовності буде виплачена згідно із затвердженими графіками після прийняття відповідного рішення правління AT «Укрзалізниця».
20.02.2007 року між адміністрацією та трудовим колективом Державного підприємства «Український Державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» було укладено Колективний договір на 2007 – 2011 роки. 
Відповідно до п. 2.8.9. вказаного Колективного договору зазначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію вперше, адміністрація має виплачувати одноразову матеріальну допомогу, зокрема, в розмірі трьох середньомісячних заробітків при стажі роботи більше 10 років. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права адміністрація має виплачувати таким особам додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті, зокрема при стажі роботи понад 35 років – 5 середньомісячних заробітків.
20.07.2007 року до Колективного договору № 51 -07 від 20.02.2007 року адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український Державний розрахунковий центр залізничних перевезень» на 2007-2011 роки, продовженого на 2012 - 2024 роки було внесено зміни та доповнення, якими визначено: продовжити дію чинного Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український Державний розрахунковий центр залізничних перевезень» на 2007-2011 роки (продовженого на 2012-2023 роки) №51-07 від 20 лютого 2007 року (зі змінами та доповненнями) на наступний період до 31.12.2024 року.
З Витягу з протоколу № Ц-54/3 І Ком.т. засідання AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року вбачається, що питанням порядку денного засідання Правління АТ «Укрзалізниця» було: питання оплати праці працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Так, голова та члени Правління, зокрема, ухвалили: п. 1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. 
З листа АТ «Українська залізниця» від 06.09.2022 року вбачається, що рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Повідомлено, що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану AT «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. Зазначено, що за працівниками, які після 14.03.2022 не подали заяву на звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців (або іншого терміну, встановленого колективним договором) після настання цього права, право на отримання додаткової матеріальної допомоги зберігається протягом терміну, встановленого колективним договором, починаючи з дати припинення або скасування режиму воєнного стану, або у разі зміни зазначеного рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану.
Також у матеріалах справи наявний проект рішення правління.
Інших належних та допустимих доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали цивільної справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги у нарахованому позивачем розмірі.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані ним норми права під час прийняття аргументів позивача, викладених нею у позовній заяві.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України. 
Зокрема, ст. 8 Конституції України в Україні встановлено, що в країні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі №582/18/21.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Згідно із ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що Товариство повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про колективні договори» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ст. 5 Закону України «Про колективні договори»).
Згідно із ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Згідно приписів ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах дії воєнного стану» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Зазначений закон набув чинності 24 березня 2022 року.
Воєнний стан, введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, неодноразово був продовженим та діє станом на дату подання позовної заяви і її розгляду в суді.
Згідно роз`яснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У справі, що наразі розглядається судом, встановлено, що Колективним договором, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено право працівників, які вперше звільняються у зв`язку з виходом на пенсію, на отримання одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті залежно від стажу роботи.
Колективний договір – це угода між роботодавцем (або уповноваженою особою) та представниками працівників (профспілкою або обраними представниками) для регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, а також узгодження інтересів сторін. У ньому встановлюються взаємні зобов`язання щодо оплати праці, умов праці, гарантій, компенсацій та інших аспектів, покращуючи становище працівників порівняно із законодавством.
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною 1 ст. 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, та і для працівників підприємства.
Згідно із ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договору встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно із ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Так, відповідно до п. 2.8.9. наявного у матеріалах справи Колективного договору зазначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію вперше, адміністрація має виплачувати одноразову матеріальну допомогу, зокрема, в розмірі трьох середньомісячних заробітків при стажі роботи більше 10 років. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права адміністрація має виплачувати таким особам додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті, зокрема при стажі роботи понад 35 років – 5 середньомісячних заробітків.
20.07.2007 року до Колективного договору № 51 -07 від 20.02.2007 року адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український Державний розрахунковий центр залізничних перевезень» на 2007-2011 роки, продовженого на 2012 - 2024 роки було внесено зміни та доповнення, якими визначено: продовжити дію чинного Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український Державний розрахунковий центр залізничних перевезень» на 2007-2011 роки (продовженого на 2012-2023 роки) №51-07 від 20 лютого 2007 року (зі змінами та доповненнями) на наступний період до 31.12.2024 року.
З Витягу з протоколу № Ц-54/3 І Ком.т. засідання AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року вбачається, що питанням порядку денного засідання Правління АТ «Укрзалізниця» було: питання оплати праці працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Так, голова та члени Правління, зокрема, ухвалили: п. 1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.
Водночас, як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом АТ «Укрзалізниця» №2080-ОС від 22.11.2024 року трудовий договір з позивачкою було припинено у зв`язку з виходом на пенсію. При цьому, у зазначеному вище наказі прямо визначено про необхідність виплати позивачці після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Таким чином, відповідач, звільняючи позивачку з роботи, не заперечував наявності у позивачки права на отримання зазначених виплат, а лише посилався на тимчасове призупинення їх виплати на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
За вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VІІ «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Тобто, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачем призупинено виплати коштів, передбачені Колективним договором в односторонньому порядку, оскільки будь-яких доказів щодо повідомлення позивача про зміну умов Колективного договору та змін до нього матеріали справи не містять.
Крім того, як встановлено судом у даній справі, відповідачем в силу вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не було ініційоване питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати матеріальної допомоги у зв`язку із звільненням працівників, за умови, що такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, а не в односторонньому порядку з боку роботодавця без погодження з профспілковим органом. 
Одночасно із цим, суд зауважує, що Товариство ухвалило відповідне рішення про призупинення виплат 14.03.2022 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Так, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Верховною Радою України прийнято 15.03.2022 року, а набрав чинності він 24.03.2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14.03.2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися в розрізі даного спору.
Аналогічний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 року в справі № 211/7338/23.
Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, розглянувши справу в межах позовних вимог, суд виснує про безпідставну невиплату відповідачем АТ «Укрзалізниця» передбачених Колективним договором нарахованих позивачкою виплат при її звільненні, оскільки рішення відповідачем про призупинення виплат працівникам при їх звільненні було прийняте 14.03.2022 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24.03.2022 року та яким уперше було передбачено можливість зупинення дії окремих положень колективного договору на період воєнного стану.
А тому, з огляду на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, суд погоджується із доводами позивача про наявність підстав для виплати позивачці грошових коштів під час її звільнення, прямо передбачених Колективним договором.
При цьому, у даному разі, суд зауважує, що посилання представника відповідача на те, що рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року було погоджене Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, не спростовує наведених висновків суду, оскільки сам по собі факт погодження відповідного рішення профспілковою стороною не змінює обставини його прийняття до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносини в умовах воєнного стану» та не усуває обов`язковості виконання положень Колективного договору, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Відтак, з урахуванням встановленого відповідачем розміру середньомісячної заробітної плати позивачки у розмірі 14 684 грн. 60 коп., суд виснує про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 44053 грн. 80 коп., що відповідає трьом середньомісячним заробіткам, та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у сумі 73423 грн., що відповідає п`яти середньомісячним заробіткам. При цьому, суд зауважує, що під розрахунку суми стягнення при звільненні позивачки, суд приймає до уваги дані, наведені в довідці, складеній АТ «Укрзалізниця», вказаний розрахунок перевірено судом та не оспорено сторонами під час розгляду даної справи.
Одночасно із цим, суд зауважує, що розрахунки, надані позивачкою є арифметично помилковими, розмір виплат: 44593 грн. 80 коп. та 74323 грн. відповідно є невірними, з огляду на що, у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 1440 грн. слід відмовити з підстав необґрунтованості.
Щодо заявленого відповідачем строку звернення до суду з позовом та застосування наслідків його пропуску, суд зазначає таке.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).
Так, відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19.07.2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
З урахуванням подальших редакцій ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
У даному разі суд зазначає, що рішенням № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
За наслідком чого, Конституційний Суд вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Матеріальна допомога, передбачена Колективним договором, входить до структури зарплати, тому має бути виплачена в день звільнення, що підтверджується правовим висновком, викладеним в Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №143/179/19.
Разом з тим, частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 року.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 рок зроблено такі висновки. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Аналіз наведених норм права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року та від 11 грудня 2025 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Одночасно із цим, суд зазначає, що порушені права та інтереси позивача за наслідком невиплати усіх сум при звільненні, перебувають у прямому взаємозв`язку з порушенням відповідачем свого обов`язку з їх виплати та подальшими діями відповідача з відтермінування їх виплати на невизначений строк та не виключенням позивачки до графіку виплат, що призвело до перебування позивачки у статусі невизначеності, а тому відсутні підстави вважати, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом має обраховуватися від дати звільнення. В той же час, як судом у даній справі було встановлено під час розгляду справи, повідомлення про нараховані та виплачені кошти позивачу не містить тих нарахувань та виплат за стягненням яких позивачка і звернулася до суду.
Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, вимог ст.233 КЗпП України, конституційних прав працівника, гарантованих ст. 43 і 55 Конституції України, суд вважає, що строк звернення позивачки до суду з цим позовом не пропущено, а заява відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду шляхом відмови у позові, є необґрунтованою, а тому не потребує задоволення.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
Відтак, у даному разі, витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1331 грн. 20 коп. слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. 12, 19, 43, 49, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси
ВИРІШИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошові кошти в якості одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги у розмірі 117476 грн. 80 коп., з проведенням з цих грошових коштів (сум) необхідних відрахувань передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815) на користь Держави судовий збір у розмірі 1331 грн. 20 коп. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги у розмірі 1440 грн. – відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну і резолютивну частини рішення проголошено судом в судовому засіданні 15.09.2026 року
Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2026 року.

Повні відомості про учасників справи згідно із п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (м. Одеса, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ:40075815).

Суддя:        Н.О. Шевчук