Копія
154/4552/25 
2/154/300/26 

заочне
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Каліщука А.А.,
за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,
встановив:
Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21.04.2004 ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47990 грн заборованості за договором позики. 
Рішення сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили.
На день звернення до суду із позовом рішення суду відповідачем не виконано.
Позивач зазначає, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, яке виникло з невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню в його користь інфляційні втрати в розмірі 516693,60 грн, 3% річних в розмірі 30976,45 грн за період з 22.04.по 28.10.2025.
Ухвалою суду від 05 грудня 2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились, подали заяву в якій просять проводити у їхній відсутності, позов задовольнити, не заперечують щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не подавав заяв про розгляд справи за його відсутності та не подавав клопотань про відкладення судового розгляду, а тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, проти якого не заперечив позивач. 
Оцінивши всі докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи та правовідносини. 
Судом встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21.04.2004 ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47990 грн заборованості за договором позики. 
Рішення сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили 22.05.2004.
У матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували факт повного чи часткового виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. Таких доказів не надано суду і ОСОБА_2 .
Таким чином, на день розгляду справи рішення суду про стягнення коштів не виконане і заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 47990 гривень.
Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суду. 
Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку із невиконання грошового зобов`язання, котрі виникли на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
При цьому підстави для виникнення зобов`язань визначені у ст. 11 ЦК України та є наступними: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Оскільки відсутній спеціальний закон, який встановлює цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення коштів, а тому до правовідносин, що виникають з приводу невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення коштів, застосовуються положення ст. 625 ЦК України, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Враховуючи, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду від 21.04.2004, котре набрало законної сили 22.05.2004, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України.
У позовній заяві позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з 22.04.2004 по 28.10.2025. Однак суд не погоджується із датою початку періоду прострочення, а також нарахування таких сум в період з 24.02.2022 по 28.10.2025, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішення суду про стягнення коштів набрало законної сили 22.05.2004, а тому не виконання грошового зобов`язання розпочалось не з 22.04.2004, а з 22.05.2004.
Крім того, позивачем неправильно визначено період нарахування інфляційних втрат.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.
В наведеній постанові Об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що "сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.".
Отже, з урахуванням правової позицій Верховного Суду, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).
Оскільки прострочення зобов`язання у травні 2004 складає неповний місяць, а тому нарахування інфляційних втрат потрібно рахувати з 01.06.2004.
Щодо кінцевої дати нарахування інфляційних втрат та 3 %річних, то суд дійшов висновку, що такі нарахування після 23.02.2022 є неправомірним, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 18 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України нараховані позивачем після 23.02.2022, а тому відповідно до наведеного положення закону є протиправними і обмежуються такі нарахування 23.02.2022 включно.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України після 23.02.2022 є незаконною, а тому не підлягають до задоволення. 
Судом встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01.06.2004 по 23.02.2022, які ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 за невиконання грошового зобов`язання становить 316250,68 грн (47990Х7,589920 (індекс інфляції за період з 01.06.2004 по 23.02.2022) - 47990 гривень), котра жодними доказами не спростована відповідачем, а тому підлягає до задоволення.
Також за період з 22.05.06.2004 по 23.02.2022 відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних за невиконання грошового зобов`язання (6487 днів прострочення), що становить 25569,03 гривні, котра жодними доказами не спростована відповідачем, а тому підлягає до задоволення.
Оскільки позивач позивач безпідставно нарахував інфляційні втрати та 3% проценти за невиконання грошового зобов`язання після 23.02.2022, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути 316250,68 грн інфляційних втрат за період з 01.06.2004 по 23.02.2022 та 25569,03 грн, що становить 3% річних за період з 22.05.06.2004 по 23.02.2022. 
Оскільки позов задоволено частково (62,41%), а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягуються із відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 3418,19 гривень.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 280-282, 265 ЦПК України, на підставі ст. 625 ЦК України, суд, 
ухвалив:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 316250,68 гривень інфляційних втрат, 25569,03 гривні, що становить 3% річних, а всього на загальну суму 341819,71 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3418,19 гривень судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місцезнаходження АДРЕСА_2 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_3 

Головуючий:/підпис/
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.
Суддя А.А. Каліщук