Справа № 750/7253/26
Провадження № 2/750/3682/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі судді Рощиної Т.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
у липні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 91063 грн. 68 коп. та судових витрат. 
Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 21.01.2020 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № P25.00616.006247808. Сума кредиту 98450 грн. Процентна ставка становить 1.99% – фіксована. Строк кредиту 48 місяців. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням відсотків за користування кредитом. 11 грудня 2025 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 11-12/25, на підставі якого позивач набув права вимоги, в тому числі до відповідача за договором кредиту та страхування № P25.00616.006247808 від 21 січня 2020 року. Враховуючи, що відповідач заборгованість не погасив, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача через систему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позов задовольнити частково, посилаючись, зокрема, на те, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. Відповідно до принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Позивач, як юридична особа, діяльність якої пов`язана з наданням фінансових послуг і яка є правонаступником особи, яка підготувала проєкт договору позики є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача.
Враховуючи вищевикладене, умови договору кредиту та страхування № Р25.00616.006247808 від 21.01.2020 щодо нарахуванням (комісії) плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,65% середньомісячно від початкової суми кредиту згідно графіку в п.5. є нікчемними. Відповідно до банківської виписки відповідачем з 01.01.2020 по 11.12.2025 сплачено на погашення комісії 28619,44 грн. Таким чином, кошти в сумі 28619,44 грн. підлягають зарахуванню на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсотків, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 62444,24 грн (85713,79+5349,89-28619,44).
Щодо правомірності нарахування процентів поза строком кредитування, то за умовами договору кредиту та страхування № Р25.00616.006247808 від 21.01.2020 сторонами було узгоджено строк користування кредитом 48 місяців, дата повернення кредиту – 21.01.2024. Таким чином, сторони узгодили строк кредитування (строк виконання зобов`язання), який є відмінним від строку дії договору, а тому нарахування відсотків поза межами узгодженого сторонами строку кредитування є неправомірним.
Позивач, має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак у цій справі таких позовних вимог не заявлено, а тому, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами дії кредитного договору задоволенню не підлягають.
Також, відповідач зазначив, що вимога позивача про стягнення з нього витрат на правову допомогу в розмірі 25000 грн. є необґрунтованою та просив витрати на правничу допомогу зменшити до 3000 грн.
04 серпня 2026 року представник відповідача – адвокат Ісаков Д.Г. через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 серпня 2026 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Представник позивача через систему «Електронний суд» подала до суду відповідь на відзив, в якій заперечувала доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, посилаючись, зокрема, на те, що підписавши кредитний договір, позичальник засвідчив факт добровільного та усвідомленого вступу в договірні правовідносини, взявши на себе повну відповідальність за виконання всіх узгоджених зобов`язань. Крім того, він мав реальну можливість заздалегідь ознайомитися з усіма умовами кредитування, зважити фінансові ризики та обрати саме ті параметри правочину, які вважав для себе найбільш прийнятними та вигідними. Як вбачається з виписки по рахунку відповідач, вже перший платіж на погашення заборгованості здійснив невчасно, потім пропускав платежі, здійснював невчасно, а після 28.10.2020 взагалі припинив вносити платежі, чим порушував умови договору та у зв`язку з чим виникала прострочена заборгованість. Оскільки внесені відповідачем кошти першочергово спрямовувалися на закриття вже наявних прострочених зобов`язань, а в подальшому відповідач взагалі припинив здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором, то це призвело до утворення заборгованості, що є прямим наслідком тривалого порушення відповідачем умов договору. Крім того, зазначила, що позивачем, який набув право вимоги до відповідача за договором факторингу, не здійснювалось жодних нарахувань за договором кредиту та страхування № P25.00616.006247808 від 21.01.2020.
Щодо правомірності нарахування та стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), договором чітко визначено перелік дій банку, що становлять сутність «обслуговування заборгованості», і позичальник погодився сплачувати за них певну ціну як частину загальної вартості кредиту, тому така комісія є частиною правомірно погодженої ціни договору. На підставі вищенаведеного, включення до договору кредиту та страхування № P25.00616.006247808 плати за обслуговування кредитної заборгованості є повністю правомірним. Отже, банк дотримався вимог щодо договірного інформування споживача, а позичальник ОСОБА_1 , розуміючи значення своїх дій, добровільно погодився на такі умови. Його обізнаність з розміром, базою нарахування та строками сплати відповідної комісії беззаперечно підтверджується його власноручними підписами на договорі та паспорті споживчого кредиту. Відтак, підстави для визнання вказаної умови договору недійсною чи несправедливою відсутні, оскільки жодного обману чи приховування інформації з боку фінансової установи не було допущено.
Щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Заперечення відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Отже, такі твердження є припущеннями. У свою чергу, позивачем до матеріалів позовної заяви було належним чином долучено документи, які підтверджують обсяг, характер наданих юридичних послуг, а також їхню вартість. Таким чином, позивачем обґрунтовано та доведено належним чином розмір та характер витрат на правову допомогу.
Враховуючи вищевикладене, просила суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача через систему «Електронний суд» подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просив позов задовольнити частково з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
21 січня 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (банк) та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено Договір кредиту та страхування № P25.00616.006247808. 
Відповідно до умов договору, тип кредиту – позитив, сума кредиту – 98450 грн.; процента ставка – 1.99% річних; строк кредиту – 48 місяців (пункти 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору). 
Відповідно до п. 1.5 договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачуються згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на веб-сайті банку. 
Згідно з п. 1.6 договору дата повернення кредиту – 21.01.2024. 
Згідно з п. 1.7 договору банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 81701 грн. 24 коп. на рахунок позичальника, відкритий в АТ «Ідея Банк» та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 16748 грн. 76 коп. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п. 2 цього договору.
Відповідно до п. 4 договору сторони дійшли згоди про те, що в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: - детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; - графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування; - сум комісійної винагороди та інших платежів за договором.
21 січня 2020 року ОСОБА_1 було власноручно підписано паспорт споживчого кредиту Додаток № 1 до договору кредиту та страхування № P25.00616.006247808 від 21.01.2020.
Договір кредиту та страхування № P25.00616.006247808 від 21.01.2020 підписано ОСОБА_1 власноручно.
Згідно ордеру-розпорядження № 1 про видачу кредиту від 21.01.2020 вбачається, що  ОСОБА_1  перераховано кошти в сумі 98450 грн. та відповідно до ордеру-розпорядження № 2 про сплату страхового платежу здійснено страховий платіж від  ОСОБА_1  в розмірі 16748 грн. 76 коп.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором станом на 11.12.2025 утворилась заборгованість в розмірі 184233 грн. 57 коп., що складається з: заборгованості за основним боргом – 85713 грн. 79 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками – 5349 грн. 89 коп., заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту – 93169 грн. 89 коп. та підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості.
11 грудня 2025 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 11-12/25, за яким клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі боржників (Додаток № 2), що підписується сторонами в день укладання цього договору і передається на підставі акту приймання-передачі реєстру боржників та в реєстрі боржників в електронному вигляді (Додаток № 1), що надсилається клієнтом фактору в електронному вигляді електронною поштою або кур`єрською доставкою на електронному носієві в день укладення цього договору. Реєстр боржників в електронному вигляді передається за актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді (Додаток № 3).
Відповідно до платіжної інструкції № 0588840000 від 12 грудня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» сплатило АТ «Ідея Банк» 9238597 грн., як оплату згідно договору факторингу № 11-12/25 від 11.12.2025.
З друкованого Реєстру боржників № 1 від 11 грудня 2025 року вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги, зокрема, до відповідача за договором № P25.00616.006247808 від 21.01.2020 на загальну суму 184233 грн. 57 коп., що складається з: заборгованості за основним боргом – 85713 грн. 79 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками – 5349 грн. 89 коп., заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту – 93169 грн. 89 коп. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, відповідачу було надано можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого ліміту. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Так, згідно з розрахунком АТ «Ідея Банк», заборгованість відповідача за кредитним договором № P25.00616.006247808 від 21.01.2020 станом на 11.12.2025 становить 184233 грн. 57 коп., до якої входить: 85713 грн. 79 коп. – заборгованість за основним боргом, 5349 грн. 89 коп. – заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, 93169 грн. 89 коп. – заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями.
Проте, суму заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 93169 грн. 89 коп., позивач не просить стягнути, а тому загальна сума заборгованості становить 91063 грн. 68 коп.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Однак, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості в частині суми заборгованості за відсотками за користування кредиту з огляду на таке.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач фінансових послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту.
Згідно з статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц викладено правовий висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 в п. 95-108 вказано щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Так, відповідно до п. 1.3. договору кредиту та страхування процентна ставка становить 1.99% річних.
Судом встановлено, що згідно із умовами договору кредиту та страхування № P25.00616.006247808 від 21 січня 2020 року, кредит надано у розмірі 98450 грн. на 48 місяців.
У пункті 5 паспорту споживчого кредиту вказаного договору конкретно зазначено, що проценти за користування кредитом становлять 4498 грн. 46 коп.
Таким чином, заборгованість за відсотками становить 4498 грн. 46 коп. за 48 місяців, проте, суд бере до уваги, що  ОСОБА_1  сплачено в рахунок погашення заборгованості за відсотками – 1435 грн. 59 коп., у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за відсотками у розмірі – 3062 грн. 87 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки нарахована сума відсотків після закінчення строку кредитного договору, задоволенню не підлягає.
При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, та в матеріалах справи такі докази, подані в порядку ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відсутні.
Одночасно суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 згідно якої після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок підтверджено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.
Позивачем вимог у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України не заявлялось.
Отже, враховуючи узгоджений сторонами строк кредитування 48 місяців, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування, позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами підлягають частковому задоволенню, а саме в межах строку дії кредитного договору.
Як зазначено відповідачем у відзиві та підтверджується випискою позивача за період з 21.01.2020 по 23.11.2020, ОСОБА_1 сплачено 28619 грн. 44 коп. в рахунок погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а тому суд вважає за можливе зарахувати вказану суму в рахунок кредитної заборгованості, та стягнути з відповідача 60157 грн. 22 коп. (85713,79+3062,87-28619,44).
Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.
Так, право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Позивачу правничу допомогу надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» на підставі договору № 02-07/2024 про надання правової допомоги від 02 липня 2024 року.
Згідно заявки на надання юридичої допомоги № 2384 від 01 травня 2026 року вартість послуг Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс» по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 становить 25000 грн.
Нормами частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц.
Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи вимогу відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на правничу допомогу, вважаючи таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи.
Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.
Керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (місцезнаходження юридичної особи: вул. Ґедройця Єжи, 6, офіс 521, м. Київ; ідентифікаційний код юридичної особи - 42640371) заборгованість за договором у сумі 60157 грн. 22 коп. (шістдесят тисяч сто п`ятдесят сім грн. 22 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» 1758 грн. 78 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 5000 грн. витрат на правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.С. Рощина