ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 199/9720/22
провадження № 61-12609св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
треті особи за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання зобов`язання припиненим внаслідок його виконання, стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді основної заборгованості за договором позики від 29 грудня 2016 року в розмірі 
11 510 326,70 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29 грудня 2016 року сторони первісного позову уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 11 212 500 грн (еквівалент 
406 250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року готівкою в національній валюті України в еквіваленті 406 250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти станом на день остаточного розрахунку.
3. За умовами договору позики сторони домовились, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов`язань останній передав в іпотеку позивачу нерухоме майно - дві квартири та гараж.
4. 29 грудня 2020 року через невиконання відповідачем свого обов`язку із повернення позики позивач звернула стягнення на всі три об`єкти нерухомого майна, які були предметом іпотеки, в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на них. 
5. Загальна вартість майна, на яке було звернуте стягнення, склала 
107 703 доларів США. Також відповідач сплатив позивачу грошові кошти на картковий рахунок в загальному розмірі 11 148,08 доларів США протягом березня-травня 2021 року. Таким чином, на момент подання позову заборгованість відповідача за договором позики складає 287 398,92 доларів США.
6. У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просив суд визнати зобов`язання за договором позики від 29 грудня 
2016 року припиненим, а також стягнути із ОСОБА_1 в якості повернення безпідставно набутого майна 395 000 грн. 
7. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказував на те, що 29 грудня 2016 року між сторонами був укладений договір безпроцентної позики, за умовами якої він отримав у позику кошти в розмірі 11 212 500 грн (еквівалент 406 250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року готівкою в національній валюті України в еквіваленті 406 250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти станом на день остаточного розрахунку.
8. На забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов`язань зі своєчасного та повного повернення отриманої позики 29 грудня 2016 року між сторонами був укладений іпотечний договір, предметом іпотеки за яким стали належні ОСОБА_2 три об`єкти нерухомого майна. Іпотечним договором також було передбачене право зустрічного відповідача, як іпотекодержателя, у разі неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
9. 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 письмові вимоги про усунення порушення, в яких, окрім іншого, виклала попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення боргу. 
10. В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 грудня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В. 31 грудня 2020 року прийняла рішення № 56046225, № 56045947 та № 56046156 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на всі три об`єкти нерухомого майна, які складали предмет іпотеки.
11. Таким чином, між сторонами відбулось позасудове врегулювання.
12. Крім того, оскільки з 29 грудня 2020 року зобов`язання за договором позики припинилось, то сплачені після цієї дати позичальником на користь позикодавця кошти в загальному розмірі 395 000 грн в рахунок погашення боргу за договором позики є безпідставно набутим майном, а відтак мають бути повернені позивачеві за зустрічним позовом.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
13. Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 24 жовтня 2023 року під головуванням судді Авраменко А. М. у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив.
14. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив.
15. Визнав припиненим зобов`язання за договором позики від 29 грудня 
2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. за реєстровим № 2609 та укладений між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником.
16. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок повернення безпідставно набутого майна 395 000 грн.
17. В порядку розподілу судових витрат у справі стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 5 023,60 грн.
18. Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська додатковим рішенням від 11 грудня 2023 року під головуванням судді Авраменко А. М. заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.
19. У порядку розподілу судових витрат у справі стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу за зустрічним позовом 55 500 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовив.
20. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного місцевий суд вважав, що позивач за зустрічним позовом належним чином довів існування підстав для задоволення його вимог.
21. Виснував, що внаслідок реалізації ОСОБА_1 позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, договірні зобов`язання ОСОБА_2 , які виникли на підставі договору позики від 29 грудня 2016 року, у відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» фактично припинились з 29 грудня 
2020 року, не залежно від того, чи покрила вартість набутого ОСОБА_1 предмета іпотеки розмір нарахованої ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.
22. Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.
23. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року скасував.
24. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнив.
25. Стягнув з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 
11 510 326,7 грн основної заборгованості за договором позики від 29 грудня 2016 року.
26. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.
27. Ухвалюючи постанову про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову суд апеляційної інстанції вказував, що після завершення позасудового врегулювання відносин сторін договору іпотеки, з урахуванням того, що вартість майна, переданого у власність кредитору за договором іпотеки, покривала тільки частину залишку боргу за договором позики, сторони договору позики дійшли згоди про подальше виконання його умов, що об`єктивно підтверджується їх конклюдентними діями. 
28.  ОСОБА_2 регулярно перераховував кошти ОСОБА_1 : 05 березня 2021 року, 18 березня 2021 року, 30 квітня 2021 року, 31 травня 2021 року та 
30 червня 2021 року, зазначаючи при цьому в призначенні платежів: «повернення коштів за договором позики від 29 грудня 2016 року».
29. Апеляційний суд вказував також, що договір позики, який регулює відносини між сторонами є дійсним. Після задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна боржник продовжував виконувати його умови та передавав відповідні кошти кредитору в якості виконання своїх зобов`язань саме за договором позики. Сторони продовжували перебувати в договірних правовідносинах і їх стосунки регулювались договором позики, що підтверджується їх діями щодо виконання умов договору позики.
30. Додатково апеляційний суд покликався на ту обставину, що 04 червня 2022 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. нотаріально посвідчив заяву (повідомлення) ОСОБА_1 про те, що між нею та ОСОБА_2 29 грудня 2016 року був укладений договір позики та іпотечний договір. Внаслідок порушення зобов`язання у позичальника за договором позики виникла заборгованість, в рахунок якої було звернене стягнення на іпотечне майно загальною вартістю 3 059 842,23 грн (еквівалент 107 703 доларів США). Залишок боргу складає 8 481 720 грн (еквівалент 
298 547 доларів США). В період з березня по травень 2021 року ОСОБА_2 повернув суму коштів у розмірі 311 252 грн (еквівалент 10 995 доларів США).
31. Станом на 24 червня 2022 року залишок боргу складає ті ж 8 481 720 грн (еквівалент 298 547 доларів США). Даною заявою ОСОБА_1 повідомила, що оскільки ОСОБА_4 24 червня 2022 року передала ОСОБА_1 в дар квартиру АДРЕСА_1 , то вона відмовляється від залишку боргу (вважає його повністю погашеним, а зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) позикодавцем позичальника від його обов`язків) за невиконаними зобов`язаннями за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 (посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. 29 грудня 2016 року за реєстровим 
№ 2609). Відмова стосується 3 % річних, індексу інфляції. У випадку, якщо після переходу права власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_1 таке право власності буде скасовано, то відмова ОСОБА_1 від залишку боргу за невиконаними зобов`язаннями за вказаним договором позики, а також 3 % річних та індексу інфляції втрачає свою силу.
32. Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 28 лютого 2025 року у справі № 199/8941/22 визнав недійсним договір дарування квартири 
АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_1 24 червня 2022 року. Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у реєстрі прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким було зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності та про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 115,3 кв. м, житловою площею 57,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2153298212101). Припинив право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
33. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 
11 510 326,70 грн у якості залишку боргу за договором позики.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
34. У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Черкавський Ю. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у якій просив її скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі. 
35. Наведені у касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
36. Представник заявника вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 де зазначено, що вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
37. Сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.
38. Вказує на помилковість висновків апеляційного суду про те, що кредитор має право вимагати стягнення залишку боргу з іншого майна боржника, не може бути прийнято до уваги, оскільки таких умов ні договір іпотеки, ні договір кредиту не містять. Натомість кредитор скористалася своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження у іпотечному договорі, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки.
39. Апеляційний суд також не взяв до уваги висновки про застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 752/23829/20, від 07 червня 2023 року у справі № 753/15616/19, 
від 15 вересня 2023 року у справі № 752/23829/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц, від 07 серпня 2023 року у справі № 638/9417/21.
40. Представник заявника зауважив, що допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
41. Апеляційний суд не навів жодного пункту договору в якому сторони відступили від приписів статті 36 Закону України «Про іпотеку», щодо недійсності будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Тобто апеляційний суд побудував рішення на припущеннях, без посилань на умови договорів.
42. Касаційна скарга також містить довід про помилковість посилань апеляційного суду на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року у справі № 199/8941/22, яке стосується квартири 
АДРЕСА_1 , адже ця квартира не була і не є предметом іпотеки.
43.  ОСОБА_2 не є учасником справи № 199/8941/22 і ніякого відношення до цієї справи не має.
44. Також звертає увагу на ту обставину, що ні позивач, ні відповідач (ні за первісним, ні за зустрічним) позовом не обґрунтовували свої вимоги чи заперечення договором дарування, який є предметом спору у справі 
№ 199/8941/22. Більше того, навіть апеляційна скарга не містила жодних посилань на вказаний договір дарування і що він має якесь визначальне значення для вказаної справи.
45. Арґументом касаційної скарги також є те, що договір позики і договір іпотеки були нотаріально посвідченими. Пункт 9 договору позики також передбачає, що всі зміни повинні бути нотаріально посвідченими. Жодної додаткової угоди про продовження дії договору позики та продовження строку позики, а тим більше нотаріально посвідченої, матеріали справи не містять. 
46. Жодної домовленості сторін про подальше виконання договору не було. Матеріли справи не містять жодного доказу з цього приводу. Сторона відповідача категорично заперечує такі домовленості. Зауважувала, що про реєстрацію права власності на майно ОСОБА_2 не знав відразу, а тому продовжував здійснювати погашення і сплачувати комунальні платежі за іпотечні квартири та користуватися ними та гаражем. Коли він дізнався про факт визнання за позивачем права власності на предмети іпотеки, оплати перестали здійснюватися та він разом із сім`єю змушений був звільнити квартири. Також до суду надавав докази того, що він здійснював оплати за комунальні послуги до того часу, коли дізнався про вказаний факт.
47. Стосовно зустрічних позовних вимог представник заявника зауважує, що апеляційний суд не врахував тієї тези, щодо відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент його набуття або збереження існувала, але згодом відпала. 
48. Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, 
від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 08 вересня 2021 року у справі № 210/6498/20, а також покликається на ряд постанов касаційного суду, де викладений правовий висновок про те, що набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Позиція інших учасників справи
49. У поданому у грудні 2025 року відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Алексєєв О. Є. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржене судове рішення просив залишити без змін.
50. Покликався на те, що суд апеляційної інстанції правильно встановив та надав правову оцінку тій обставині, що укладений між сторонами договір позики продовжує діяти з огляду на те, що сторони цього договору, після часткового погашення суми боргу за рахунок іпотеки, продовжили виконувати умови договору позики. А встановлена апеляційним судом обставина про те, що розмір боргу перевищує вартість іпотеки є релевантною до іншої встановленої судом обставини - сторони продовжили виконувати умови договору позики після часткового погашення суми боргу за рахунок іпотеки.
51. Заявник у касаційній скарзі стверджує, що якщо відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки однак апеляційний суд встановив, що сторони фактично відступили від положень актів цивільного законодавства і самостійно врегулювали свої відносини, за договором позики щодо продовження погашення залишку боргу після часткового погашення суми боргу за рахунок іпотеки.
52. Представник ОСОБА_1 також зазначає, що не відповідає дійсності твердження ОСОБА_2 про те, що він не знав відразу про визнання права власності на його майно і як тільки дізнався про визнання права власності за позивачем, то відразу оплати перестали здійснюватися. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
53. Верховний Суд ухвалою від 27 жовтня 2025 року відкрив провадження у цій справі та витребував справу із суду першої інстанції.
54. Справа № 199/9720/22 надійшла до Верховного Суду 17 листопада 
2025 року.
55. Верховний Суд ухвалою від 25 травня 2026 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
56. 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 , як позикодавець, та ОСОБА_2 , як позичальник, уклали договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Панченко О. В. за реєстровим 
№ 2609.
57. За умовами такого договору позичальник отримав у позику грошові кошти в сумі 11 212 500 грн (становить еквівалент 406 250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року включно готівкою у національній валюті України в еквіваленті 406 250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти. Повернення всієї або часткової суми боргу підтверджується власноручно написаною позикодавцем розпискою про одержання грошей, яка видається позичальнику.
58. Відповідно до п. 2.10 договору позики його сторони дійшли згоди, що з метою забезпечення виконання позичальником свого договірного зобов`язання зі своєчасного та повного повернення позики позичальник зобов`язується передати в іпотеку позикодавцю відповідно до іпотечного договору об`єкти нерухомого майна - квартири за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , а також гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_5 - кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування».
59. 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 , як іпотекодержатель, та ОСОБА_2 , як іпотекодавець, уклали іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. за реєстровим № 2610.
60. За умовами іпотечного договору іпотекою забезпечене виконання зобов`язань іпотекодавця (він же позичальник) перед іпотекодержателем (позикодавцем) за вищевказаним договором позики від 29 грудня 2016 року в повному обсязі.
61. Предметом іпотеки визначені належні іпотекодавцю об`єкти нерухомого майна: квартира АДРЕСА_6 ; квартира за адресою: АДРЕСА_4 , а також гараж № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_5 , «Залізничник-1» - кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування».
62. За змістом п. п. 12, 19, 20 іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця в тому числі у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором позики. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених даним договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.
63. П. 23 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення умов договору позики та/або даного договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до даного договору та/або чинного законодавства України.
64. П. 27 іпотечного договору визначено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
65. П. 38 іпотечного договору передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення договору позики, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, знищення (втрати) предмета іпотеки, з інших підстав.
66. 13, 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , як позикодавець та іпотекодержатель, надіслала ОСОБА_2 , як позичальнику та іпотекодавцю, письмову вимогу № 1 про усунення порушення та письмову вимогу № 2 про усунення порушення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», у першій з яких ОСОБА_1 вимагала від ОСОБА_2 усунути порушення зобов`язання за договором позики та сплати суми заборгованості протягом 
30 днів з дати отримання цієї вимоги. У другій вимозі ОСОБА_1 додатково виклала попередження, що у випадку невиконання ОСОБА_2 вимоги про усунення порушення позичальником своїх зобов`язань за договором позики, ОСОБА_1 прийме рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору.
67. 29 грудня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В. на підставі іпотечного договору від 29 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. за реєстровим № 2610, здійснив державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на три об`єкти нерухомого майна, які становили предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме на квартири за адресами; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , а також гараж № НОМЕР_1 за адресою: 
м. Дніпро, «Залізничник-1» - кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування».
68. 05 березня 2021 року, 18 березня 2021 року, 30 квітня 2021 року, 31 травня 2021 року, 30 червня 2021 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 29 грудня 2016 року здійснив перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 у розмірі: 65 000 грн, 
75 000 грн, 85 000 грн, 85 000 грн, 85 000 грн відповідно, а всього на загальну суму - 395 000 грн.
69. 24 червня 2022 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. за реєстровим № 82 нотаріально посвідчив заяву (повідомлення) ОСОБА_1 про те, що між нею та ОСОБА_2 
29 грудня 2016 року був укладений договір позики та іпотечний договір, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. за реєстровим № 2609 та № 2610 відповідно. Внаслідок порушення зобов`язання позичальника за договором позики виникла заборгованість, в рахунок якої було звернене стягнення на іпотечне майно загальною вартістю 3 059 842,23 грн (еквівалент 107 703 доларів США). Залишок боргу складає 8 481 720 грн (еквівалент 298 547 доларів США). У період з березня по травень 2021 року ОСОБА_2 повернув суму коштів у розмірі 
311 252 грн (еквівалент 10 995 доларів США).
70. Станом на 24 червня 2022 року залишок боргу складає ті ж 8 481 720 грн (еквівалент 298 547 доларів США). Даною заявою ОСОБА_1 повідомляла, що, оскільки ОСОБА_4 24 червня 2022 року передала ОСОБА_1 у дар квартиру АДРЕСА_1 , то вона відмовляється від залишку боргу (вважає його повністю погашеним, а зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) позикодавцем позичальника від його обов`язків) за невиконаними зобов`язаннями за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 (посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О. В. 29 грудня 2016 року за реєстровим 
№ 2609). Відмова стосується 3 % річних, індекса інфляції. У випадку, якщо після переходу права власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_1 таке право власності буде скасоване, то відмова ОСОБА_1 від залишку боргу за невиконаними зобов`язаннями за вказаним договором позики, а також 3 % річних та індексом інфляції втрачає свою силу.
71. Апеляційний суд встановив, що Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 28 лютого 2025 року у справі № 199/8941/22 визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О. 24 червня 2022 року за реєстровим № 81. Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у реєстрі прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63975111 від 24 червня 2022 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондарем М. О. про державну реєстрацію права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2153298212101, яким зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 81, виданого 24 червня 2022 року. Скасував у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності від 24 червня 
2022 року № 47156546 про державну реєстрацію права власності за 
ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, загальною площею 115,3 кв. м, житловою площею 57,6 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2153298212101), внесений до реєстру приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондарем М. О., індексний номер: 63975111 від 24 червня 2022 року. Припинив право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду 
72. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
73. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
74. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
75. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
76. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
77. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
78. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
79. Згідно з нормами статей 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
80. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
81. Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
82. Згідно з положеннями статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі - електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
83. Положеннями частин першої, другої статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною
84. Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
85. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. 
86. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
87. Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
88. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
89. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
90. За змістом частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.
91. Крім того, згідно із частиною першою статті 575 ЦК України, одним з різновидів застави є іпотека нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
92. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин - на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
93. У частині першій статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
94. Крім того, згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. 
95. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
96. Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» врегульовано, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
97. Частини перша та четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
98. Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
99. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
100. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
101. У постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 Верховний Суд України зазначив, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
102. Як вже зазначалось вище, відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки та до введення в дію Закону № 2478-VIIІ) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
103. У пунктах 8.15-8.20 постанови від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) (на яку також міститься посилання у касаційній скарзі) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
104. До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.
105. Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.
106. Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання у повному обсязі.
107. Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.
108. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.
109. Отже, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів (пункти 8.26, 8.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 761/36873/18).
110. Під завершенням процедури позасудового врегулювання, якщо звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем, потрібно розуміти державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням.
111. Оскільки суди встановили та матеріалами справи підтверджено, що 
29 грудня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В. на підставі іпотечного договору від 29 грудня 2016 року здійснив державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на три об`єкти нерухомого майна, тобто всі об`єкти, які становили предмет іпотеки, внаслідок чого позасудове врегулювання завершилось, а інші забезпечувальні договори відсутні, колегія суддів вважає помилковими висновки апеляційного суду про те, що сторони договору позики дійшли згоди про подальше виконання його умов, що об`єктивно підтверджується їх конклюдентними діями.
112. З огляду на викладене колегія суддів вважає прийнятними доводи касаційної скарги про недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
113. Додатково колегія суддів зауважує, що покликання суду апеляційної інстанції на зміст рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року у справі № 199/8941/22 є помилковим, адже у цій справі питання про права та обов`язки ОСОБА_2 не вирішувались. 
114. Крім того за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у вільному доступі відомо, що 23 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження і станом на час ухвалення апеляційним судом оскарженої постанови (01 жовтня 2025 року) апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції у справі 
№ 199/8941/22 тривав, тобто рішення місцевого суду не набрало законної сили.
115. З огляду на викладене колегія суддів вважає прийнятними доводи касаційної скарги ОСОБА_2 у цій частині також.
116. Щодо застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України.
117. Згідно з частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
118. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблений висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
119. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
120. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
121. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
122. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
123. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
124. У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
125. У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі 
№ 910/18279/19 вказано, що аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; 
b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку.
126. Крім того, в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів прийнято враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності.
127. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України зокрема свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
128. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
129. Про необхідність застосування наведених засад цивільного законодавства та, зокрема, принципу добросовісності у правовідносинах, що, на переконання позивача, є кондикційними, йдеться і в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 185/446/18.
130. У справі № 185/446/18 необхідність застосування принципу добросовісності та доктрини заборони суперечливої поведінки суд касаційної інстанції пов`язував із тим, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тим самим поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
131. Натомість у справі, яка переглядається, згадані принципи і засади цивільного законодавства, на переконання Верховного Суду, підлягають застосуванню з урахуванням фактичних обставин, а саме: особа, яка вимагає повернення коштів як безпідставно набутих, розуміла правову підставу сплати цих коштів і передавала їх на конкретні цілі, які в подальшому були досягнуті.
132. З матеріалів справи відомо та суди вказували, що 13, 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , як позикодавець та іпотекодержатель, надіслала ОСОБА_2 , як позичальнику та іпотекодавцю, письмову вимогу № 1 про усунення порушення та письмову вимогу № 2 про усунення порушення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», у першій з яких ОСОБА_1 вимагала від ОСОБА_2 усунути порушення зобов`язання за договором позики та сплати суми заборгованості протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги. У другій вимозі ОСОБА_1 додатково виклала попередження, що у випадку невиконання ОСОБА_2 вимоги про усунення порушення позичальником своїх зобов`язань за договором позики, ОСОБА_1 буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору.
133. Враховуючи розмір суми заборгованості та здійснюючи аналіз правовідносин, які склались між сторонами колегія суддів вважає, що з точки зору розумного стороннього спостерігача, ОСОБА_2 , який був обізнаний про намір ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі іпотечного застереження, викладеного у договорі у строк 30 днів з дати отримання цієї вимоги, під час вчинення дій щодо сплати коштів протягом березня-червня 2021 року у сумі 
395 000 грн чітко усвідомлював, що сплачені ним кошти ідуть саме на сплату за зобов`язанням за договором позики, яке він не виконав у повному обсязі, що також підтверджується призначенням платежів.
134. З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині, оскільки правильними є висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь грошових коштів з підстав, передбачених приписами статті 1212 ЦК України.
135. Отже, оскільки суд апеляційної інстанції частково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання зобов`язання за договором позики припиненим, в решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
136. Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
137. З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в частині визнання зобов`язання за договором позики припиненим - скасуванню, з залишенням в силі в цій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 24 жовтня 2023 року. 
138. В решті постанова Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 
2025 року підлягає залишенню без змін.
139. Також залишенню в силі підлягає додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 
2023 року, оскільки за наслідками касаційного перегляду вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, а місцевий суд здійснив правильну оцінку наданим стороною позивача за зустрічним позовом доказам, оцінив обсяг, тривалість та необхідність вчинених адвокатом дії та обґрунтовано визначив суму, яка підлягає до стягнення у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Щодо зупинення виконання рішення суду
140. Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
141. Верховний Суд ухвалою від 17 листопада 2025 року зупинив виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 рокудо закінчення касаційного провадження.
142. Оскільки оскаржена постанова підлягає частковому скасуванню, колегія суддів вважає, що наявні підстави для поновлення її виконання у нескасованій частині. 
Щодо розподілу судових витрат
143. Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
144. Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
145. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).
146. Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції із частковим залишенням в силі рішення місцевого суду, який позовні вимоги зустрічного позову задовольнив із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 
37 811,70 грн у відшкодування судових витрат у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання зобов`язання припиненим внаслідок його виконання, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року в цій частині залишити в силі.
3. Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року залишити в силі.
4. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
5. В решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 
2025 року залишити без змін.
6. Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду 
від 01 жовтня 2025 року у нескасованій після касаційного перегляду частині.
7. Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 37 811 (тридцять сім тисяч вісімсот одинадцять) гривень 
70 копійок судового збору у відшкодування судових витрат за розгляд справи у суді касаційної інстанції.
8. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко
Судді: А. І. Грушицький 
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
О. М. Ситнік