Справа № 211/1890/26
Провадження № 2/211/3318/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Сарат Н.О.,
при секретарі Зоріній С.М.,
у відсутність сторін, розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на навчання, -
ВСТАНОВИВ:
25.02.2026 року до суду звернувся представник: адвокат Примаков К.О. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. В позові послався на те, що сторони з 28.09.1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2024 році ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала за кордон, до Німеччини, де отримала посвідку на проживання. Діти проживають разом з матір`ю. Судовим наказом Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.02.2026 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки доходу, до досягнення дитиною повноліття, на користь матері ОСОБА_1 . ОСОБА_3 досяг повноліття, однак продовжує навчання у центрі професійної освіти, про що надано довідку з Центру професійної освіти Рендсбург-Екернферде. Син, не має самостійного заробітку, без допомоги батька, мати утримувати сина у повному обсязі не може. Відповідач матеріальної допомоги позивачу на утримання повнолітнього сина не надає, тому вона бажає, щоб аліменти на утримання сина були стягнуті за рішенням у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу, починаючи з дня подачі позову і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 26.02.2026 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представником відповідача адвокатом Палішевою Н.О. до суду скеровано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач з позовними вимогами щодо стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої сина заперечує в повному обсязі, оскільки в позові відсутня інформація щодо строку навчання, чи навчання є безперервним. Позивач не довів, що повнолітній син не має доходу, не може працювати та реально потребує матеріальної допомоги. Відповідач на даний час тимчасово не працевлаштований, не має постійного доходу. Крім того, з відповідача стягуються аліменти на утримання молодшої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України.
Представник позивача адвокат Примаков К.О. до суду надав заяву про розгляд справи без його участі на позовних вимогах наполягає.
Представник відповідача адвокат Палішева Н.О. до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
Сторони з 28.09.1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати разом з дітьми виїхала до Німеччини та 23.01.2024 року отримали посвідку на проживання.
Судовим наказом Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.02.2026 року стягувато з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до вимог статей 180, 182, 191, 183 СК України, статей 160-164, 167-172,430 ЦПК України, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: доньки  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягнення з 30.01.2026 року, на користь матері дитини  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою:  АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 досяг повноліття, однак продовжує навчання в Центрі професійної освіти, що підтверджується довідкою з Центру професійної освіти Рендсбург-Екернферде. Очікуване закінчення навчального року липень 2026 року.
Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного:
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього кодексу.
Відповідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.  При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 року у справі № 701/699/16-ц.
Крім того, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.
Такі ж висновки наведені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2018 року у справі № 539/2580/16-ц.
Таким чином, правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання неповнолітніх дітей, більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими цей обов`язок установлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу.
Так, судом встановлено наявність обставин, за яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання після досягнення повноліття, зокрема: досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовження останнім навчання у Центрі професійної освіти Рендсбург-Екернферде, орієнтовна дата завершення освітнього циклу 31.07.2026 року.
Позивач посилається на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина не надає, відповідач працездатний, має можливість надавати допомогу з утримання повнолітньої дитини, обставин, які б перешкоджали відповідачу виконувати свій обов`язок з утримання повнолітньої дитини, який продовжує навчання, немає.
Відповідач не заперечував щодо обставин проживання повнолітнього сина з позивачем, його навчання та перебування на утриманні позивача, посилався на те, що тимчасово не працевлаштований, не має постійного доходу, однак будь-яких доказів щодо даних обставин не надав. 
Щодо посилання представника відповідача, що в довідці не визначений термін навчання, суд відноситься критично, оскільки в довідці зазначене очікуване закінчення навчального року: липень 2026 року.
На підставі викладеного, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, виходячи із законодавчо закріпленого обов`язку обох батьків утримувати повнолітнього сина, який навчається і потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, при цьому позивач вже несе витрати на утримання сина, який продовжує навчання, та з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина у зв`язку з продовженням ним навчання підлягають задоволенню частково в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу).
При цьому, суд бере до уваги можливість надання відповідачем утримання повнолітнього сина в такому розмірі, оскільки останній є працездатним.
Суд зазначає, що аліменти стягнуто саме на час навчання, тривалість якого може змінюватися (зокрема у випадку відрахування з навчального закладу чи інших підстав) та буде контролюватися в межах процедури виконавчого провадження, тому встановлений судом період стягнення аліментів до закінчення навчання у Центрі професійної освіти Рендсбург-Екернеферде строком до 01.08.2030 року є преклюзивним та має на меті захист прав відповідача.
Аналогічну позицію виклав Верховний суд у Постанові від 08.08.2018 року у справі № 643/14115/16-ц.
Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).
Таким чином, позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та наданими суду доказами.
Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на те, що позивач була звільнена від сплати судового збору в сумі 1331,20 грн. на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судових витрат не понесла, то судовий збір в сумі 1331,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 211, 247, 258-259, 264-265, 268, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 182, 199, 200, 201 СК України, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на навчання, – задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти у розмірі 1/8 частини від всіх видів його заробітку (доходу), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , на утримання повнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи стягнення з 25.02.2026, на період його в навчання в Центрі професійної освіти Рендсбург-Екернферде, тобто до 31.07.2026.
Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одну ) гривню 20 копійок.
В іншій частині позову – відмовити.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя:	  	Н.  О.  Сарат