ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/1368/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10 червня 2026 року про прийняття звіту щодо виконання судового рішення ухваленого у справі №280/1368/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №280/1368/24 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року у справі №280/1368/24 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. 
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови (оформлені листами від 02.02.2024 № 1968-342/П-02/8-0800/24 та від 09.02.2024 року № 2309-2173/П-02/8-0800/24) та бездіяльність у не здійсненні перерахунку раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для працездатних осіб: на 01 січня 2021 року – виходячи з базового посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до абзацу 4 статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», у розмірі 2270 гривень; на 01 січня 2021 року – виходячи з базового посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до абзацу 4 статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», у розмірі 2481 гривень; на 01 січня 2023 року – виходячи з базового посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та абзацу 4 статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, - на 01.01.2024 виходячи з базового посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та абзацу 4 статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі – 3028 гривні;
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з урахуванням компенсації інфляційних втрат на час виплати перерахунку відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, встановленого на 01.01.2021 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік», за період з 01.01.2022 по 31.12.2022, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн, встановленого на 01.01.2022 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн, встановленого на 01.01.2023 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік», з 01.01.2024 виходячи розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривні, встановленого на 01.01.2024 абзацом 4 статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік». 
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 червня 2026 року прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про виконання постанови Третього апеляційного суду від 27.06.2024 у справі №280/1368/24.
Встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області новий строк для подання звіту про виконання постанови Третього апеляційного суду від 27.06.2024 у справі № 280/1368/24 - три місяці з дня набрання цією ухвалою законної сили. Ухвала суду мотивована тим, що наразі Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області вчиняються усі залежні та можливі від нього заходи щодо виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2024 у справі №280/1368/24, проте існують обставини, які ускладнюють виконання судового рішення в частині виплати заборгованості. Тому, з огляду на положення статті 382-3 КАС України, у суду відсутні підстави для відмови у прийнятті звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про виконання постанови Третього апеляційного суду від 27.06.2024 у справі № 280/1368/24. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10 червня 2026 року у справі № 280/1368/25. В прийнятті звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про виконання постанови Третього апеляційного суду від 27.06.2024 у справі № 280/1368/24 – відмовити. Встановити новий строк для прийняття звіту. Вирішити питання про накладення штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи. Також, зазначає про те, що відповідачем не наведено обґрунтованих обставин, які ускладнюють виконання судового рішення, при цьому ним не було вжито жодних визначених законодавством заходів, які він зобов`язаний вживати для виконання судового рішення, а прості звернення до Пенсійного фонду України з формальними листами про виділення коштів є явно недостатніми заходами для повного виконання судового рішення. Вважає позивач і помилковим посилання суду та відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, оскільки рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року та постановою Шостого апеляційного суду від 08.06.2026 року у справі 320/51895/25 цю постанову визнано протиправною та нечинною.
Відповідач не надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при постановленні оскарженої ухвали, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, щодо розгляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 1291 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Частиною 1 статті 382 КАС України визначено, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
При цьому, частиною 1 статті 382-3 КАС України визначено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу.
Так, залишок невиплачених коштів за рішенням суду за період з 01 січня 2021 по 31 грудня 2024 року після перерахунку становить 1628147,70 грн - основного боргу та 279328 грн – компенсації втрати частини доходів.
Як зазначає Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у поданому звіті від 22.05.2026 виплата донарахованих сум здійснюються в рамках вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» (т.3 а.с. 63).
В свою чергу, з доданих до звіту матеріалів вбачається, що на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року у справі №280/1368/24, яка набрала законної сили, Управління звернулося з листом від 14.05.2026 №0800-09-5/42121 (копія додається) до Пенсійного фонду України з проханням провести фінансування Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в рамках бюджетної програми КПКВК 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок і підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду України» на виплату коштів в загальній сумі 1907475,7 грн, які нараховані на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2024 у справі № 280/1368/24 (т.3 а.с. 65).
Викладені обставини свідчать про те, що відповідачем виконується рішення ухвалене у справі №280/1368/24 в рамках вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821.
Верховний Суд у своїй постанові від 30.04.2026 прийнятої у справі №340/7985/25 зробив висновок про те, що застосування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області положень Порядку №821 під час здійснення виплати пенсії є самостійною підставою для звернення з до суду з позовом, адже судові рішення не містили висновку про необхідність виплати пенсії без застосування положень Порядку №821. У випадку ж після формального виконання судового рішення, тобто, після здійснення перерахунку пенсії виникає окрема дія, яка полягає у виплаті вже нарахованої пенсії із застосуванням Порядку №821, що є іншим об`єктом спірних відносин, який має розглядатися в самостійному позові.
Верховний Суд наголосив, що правовий підхід згідно з яким не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового рішення, не підлягає формальному застосуванню до ситуації, коли новий позов спрямований не на повторне зобов`язання виконати попередні рішення як такі, а на захист іншого права, що виникло після його виконання у частині щодо перерахунку та виплати пенсії без застосування Порядку №821, тобто права на отримання пенсії у розмірі, який, на думку позивача, визначено відповідачем із застосуванням Порядку №821. Це якісно інші правовідносини, інший предмет із самостійною підставою позову.
Зважаючи на те, що позивачу здійснено нарахування коштів за рішенням суду у розмірі 1628147,70 грн - основного боргу та 279328 грн – компенсації втрати частини доходів, а подальша їх виплата здійснюються із застосуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для прийняття звіту.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року та постановою Шостого апеляційного суду від 08.06.2026 року у справі №320/51895/25 постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» визнано протиправною та нечинною, адже питання правомірності застосування цієї постанови не було предметом спору у справі №280/1368/24.
Щодо доводів позивача про необхідність накладення штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, колегія суддів зазначає наступне.
Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, котрий він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту чи невиконання рішення суду.
Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення суду, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.
Зважаючи на те, що відповідачем здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача та нарахування компенсації втрати частини доходів, при цьому подальша їх виплата здійснюються із застосуванням Порядку №821, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, адже ці обставини спростовують твердження позивача про умисне невиконання рішення суду і недобросовісність дій суб`єкта владних повноважень. 
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10 червня 2026 року у справі №280/1368/24 - залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10 червня 2026 року у справі №280/1368/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко