справа №757/11957/26-ц
провадження № 22-ц/824/9241/2026
головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суд м. Києва з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просить: накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20842180000); накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0797 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: 8000000000:82:312:0040 за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2166235480000); накласти арешт на земельну ділянку із кадастровим номером 8000000000:82:312:0031 площею 0,06 га «для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва» за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що останній має намір звернутись до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Заявлена цивільно-правова вимога заявника обґрунтовується тим, що спірні земельні ділянки одержані у власність відповідачем під час проживання однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі разом з заявником, однак право власності на відповідне майно зареєстровано лише за ОСОБА_1 .
З урахуванням викладеного, заявник бажає звернутись за захистом своїх прав про поділ спільного майна подружжя та для реалізації можливого рішення суду заявник просить в якості забезпечення позову накласти арешт на відповідні земельні ділянки.
При цьому, заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав останнього, утруднити виконання рішення суду у випадку його задоволення і призвести до негативних наслідків для нього, оскільки ОСОБА_1 може розпорядитися майном, титульним власником якого вона є.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2026 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову - задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20842180000).
Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0797 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: 8000000000:82:312:0040 за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2166235480000).
Накладено арешт на земельну ділянку із кадастровим номером 8000000000:82:312:0031 площею 0,06 га «для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва» за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із указаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - Друченко Артем Юрійович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та у задоволенні заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовити повністю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі послався на те, що «достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такіобставин може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Однак, на думку апелянта, суд першої інстанції у супереч вищенаведеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (на які також ж сам послався в оскаржуваній ухвалі), без наведення ОСОБА_2 та ним обставин, які б свідчили про те, що неприйняття даних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим майбутнє виконання рішення суду та без жодних доказів на підтвердження даних обставин (без жодного обґрунтування) і всупереч адекватності застосування таких заходів забезпечення позову з невідомих причин дійшов висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту земельні ділянки.
При цьому, вказує, що у даному ракурсі слід враховувати те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017 (набрало законної сили 24.06.2017) та ОСОБА_1 після розірвання цього шлюбу, тобто з червня 2017 (майже 9 (дев`ять) років) не відчужила земельні ділянки та не вчиняла жодних дій щодо реалізації такого відчуження земельних ділянок, а тому, вважає, що відсутні будь-які підстави вважати, що ОСОБА_1 має на меті чомусь це вчинити. Крім того, посилається на те, що якщо і будуть пред`явленні до неї позовні вимоги про поділ земельних ділянок, вони будуть пред`явленні поза межами позовної давності, що лише підтверджує те, що вказане забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки вчинене ОСОБА_2 через суд з метою неприязних стосунків до ОСОБА_1 .
Поряд із цим, звертає увагу суду апеляційної інстанції на наступне.
Окрім пред`явлення цієї заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки до пред`явлення позовної заяви (подано 27.02.2026),  ОСОБА_2  у період з 23.02.2026 по 27.02.2026 подано до Печерського районного суду м. Києва ще 5 (п`ять) аналогічних заяв про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки до пред`явлення позовної заяви, а саме: 3 (три) 23.02.2026 - справи: №757/11441/26-ц, 57/11445/26-ц та №757/11448/26-ц та ще 2(дві) також 27.02.2026 - справи: №757/12040/26-ц та 757/12090/26-ц. З огляду на необґрунтованість даних заяв відповідними ухвалами Печерського районного суду м. Києва у справах: №757/11445/26-ц, №757/11448/26-ц та №757/12040/26-ц у їх задоволенні було відмовлено та у справах №757/11441/26-ц та №757/12090/26-н (суддя - Хайнацький Є.С.) - залишено без розгляду.
Вважає, що подання (23.02.2026 та 27.02.2026) ОСОБА_2 6 (шести) аналогічних заяв про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки до пред`явлення позовної заяви вчинені ним з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ суддями та фактично зводяться до «обрання» судді.
Таким чином, на думку апелянта, дії ОСОБА_2 є зловживанням процесуальними правами - вчиненням інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями. 
23 червня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника  ОСОБА_2 - адвоката Коломійця Ігоря Сергійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги посилається на те, що оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 , наведений захід забезпечення позову у виді накладення арешту на спірні земельні ділянки відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
Також зазначає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті спору, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
За таких обставин, вважає, що суд першої інстанції правильно враховував предмет і підстави спору, характер спірних правовідносин, обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, що є співмірним із позовними вимогами, а незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Також вказує на те, що слід відхилити доводи представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції нібито не врахував висновків про правильне застосування норм права, який був викладений у постанові КЦС ВС від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц, оскільки предметом касаційного перегляду було вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області вчиняти будь-які дії пов`язані з розпорядженням (користуванням, володінням), в тому числі продажем права на земельних торгах (аукціонах), а не накладення арешту (як у даній справі). В основу рішення суду касаційної інстанції був покладений висновок про те, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. В ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області спірної земельної ділянки на користь третіх осіб.
Отже, постанова КЦС ВС від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц ґрунтувалася на фактичних обставинах конкретної справи, які були відмінними від даного спору.
Так само вважає, що слід відхилити посилання представника ОСОБА_1 на постанову ВП ВС від 18.05.2021 р. у справі № 914/1570/20, оскільки предметом розгляду у ній була можливість оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та відмовлено у задоволенні відповідної заяви за правилами ГПК України.
Щодо доводів про зловживання правом вказує, що твердження апелянта слід відхилити також і тому, що інші звернення до суду були ініційовані іншими представниками ОСОБА_2 . 
Звернувшись до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позов ОСОБА_2 дотримався вимог процесуального закону та у подальшому подав позовну заяву.
13 квітня 2026 р. Печерський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у даній справі.
Отже, вважає, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2026 року відповідає завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У судове засідання 11 серпня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
11 серпня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - Коломійця І.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я.
Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.
Як вбачається із клопотання про відкладення розгляду справи, до нього не надано докази на підтвердження вказаних обставин, а також не зазначено підстав, за яких у самого ОСОБА_2 відсутня можливість прибути до суду для надання пояснень по справі.
Крім того, 11 серпня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - Близнюка П.І. також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи яке обґрунтоване тим, що обидва представники апелянта не мають фізичної можливості бути присутніми на судовому засіданні, оскільки адвокат Друченко А.Ю. перебуває у щорічній відпустці закордоном у Турецькій Республіці до 19 серпня 2026 року включно, адвокат Близюк П.І. напередодні отримав гостру респіраторну вірусну інфекцію, що супроводжується підвищеною температурою тіла, загальною слабкістю та унеможливлює відповідну явку.
Колегія апеляційного суду у задоволені відповідних клопотань відмовила, оскільки вважає, що указані причини неможливості явки в судове засідання документально не підтверджені. 
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотаннях про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторін.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
При постановленні ухвали судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про укладення шлюбу від 26.09.1992 року, згідно з актовим записом № 36, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що був зареєстрований Фащівською селищною радою Перевальського району Луганської області. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_1 .
Рішенням Печерського районного суд м. Києва від 13.06.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено та розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.09.1992 року Фащівською селищною радою Перевальського району Луганської області, за актовим записом № 36.
Згідно свідоцтва Латвійської Республіки № НОМЕР_2 від 31.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.09.2009 року, який був посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Германенко Н.І. за № 576, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером: 8000000000:82:312:0036 за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20842180000).
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянок ЯЖ № 011768, який виданий 17.11.2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА), за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0797 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: 8000000000:82:312:0040 за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2166235480000).
Відповідно до електронних сервісів Державного земельного кадастру станом на 19.02.2026 року за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка із кадастровим номером 8000000000:82:312:0031, оскільки остання набула у власність земельну ділянку із кадастровим номером 8000000000:82:312:0031 площею 0,06 га «для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва» за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана на ім`я ОСОБА_1 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, яке позивач просить поділити. Вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та/або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Отже, обраний ОСОБА_2 спосіб забезпечення позову прямо передбачений законом. 
При цьому частина третя статті 150 ЦПК України встановлює вимогу щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
За змістом статті 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову мають бути зазначені, зокрема, предмет позову, обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші необхідні відомості. У разі подання заяви до відкриття провадження у справі заявник повинен додатково зазначити відомості про осіб, які можуть набути статусу учасників справи. 
Згідно з частиною четвертою статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, якщо інший строк не встановлено законом. 
Таким чином, закон прямо передбачає можливість застосування забезпечення позову ще до моменту пред`явлення позовної заяви, що зумовлено необхідністю попередження можливих недобросовісних дій відповідача до моменту виникнення можливості для суду розглянути спір по суті.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі існує спір щодо спірних земельних ділянок, а отже, наявна одна з основних передумов для застосування заходів забезпечення позову.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 ініціює спір щодо поділу майна подружжя, яке зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 ..
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з тим, що на час звернення із заявою існував реальний, а не абстрактний спір щодо правового режиму зазначеного нерухомого майна.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не повинен вирішувати спір по суті, встановлювати остаточний правовий режим майна або наперед визначати результати розгляду позову.
Саме тому доводи апеляційної скарги про можливий пропуск ОСОБА_2 позовної давності не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Питання щодо початку перебігу позовної давності, наявності або відсутності поважних причин її пропуску, моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а також наслідків спливу позовної давності вирішуються судом під час розгляду спору по суті з урахуванням усіх встановлених у справі обставин.
Отже, саме по собі посилання на можливий пропуск позовної давності не спростовує необхідності забезпечення майбутнього позову на момент його застосування.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що протягом майже дев`яти років після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не відчужувала спірне майно.
Тривале невчинення власником дій щодо відчуження майна саме по собі не свідчить про відсутність ризику його відчуження в майбутньому. Забезпечення позову має превентивний характер і спрямоване саме на недопущення виникнення ситуації, за якої до моменту вирішення спору майно, щодо якого заявлено вимогу про поділ, може бути відчужене або іншим чином вибути з володіння особи, за якою воно зареєстроване.
При цьому колегія суддів враховує специфіку нерухомого майна як об`єкта цивільного обороту. У разі відчуження спірних земельних ділянок до вирішення спору по суті реалізація можливого рішення про поділ майна може бути істотно ускладнена, оскільки може виникнути необхідність залучення до спору інших осіб, вирішення питання щодо їх прав та добросовісності набуття майна, а також вчинення додаткових процесуальних та виконавчих дій.
Тому для застосування арешту на стадії забезпечення позову закон не вимагає доведення того, що відповідач уже розпочав процедуру відчуження майна або уклав відповідний договір. Вирішальним є встановлення обґрунтованого ризику того, що невжиття заходу може ускладнити чи унеможливити ефективний захист права або виконання майбутнього судового рішення.
Колегія суддів бере до уваги і те, що у цій справі йдеться не про накладення арешту на будь-яке майно ОСОБА_1 , а саме на конкретні земельні ділянки, щодо яких заявник має намір заявити вимогу про поділ майна подружжя.
Отже, між предметом майбутнього позову та застосованим заходом забезпечення існує безпосередній зв`язок.
Накладення арешту на спірні земельні ділянки не вирішує питання про належність такого майна сторонам, не встановлює за ОСОБА_2 права власності на відповідні земельні ділянки, не визначає його частку у спільному майні та не перешкоджає суду у подальшому вирішити спір відповідно до встановлених обставин.
Застосований захід лише тимчасово обмежує можливість розпорядження спірним майном з метою збереження його правового та фактичного стану до вирішення спору по суті.
За таких обставин колегія суддів вважає, що накладений арешт є адекватним заявленій меті та співмірним із майбутніми позовними вимогами.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив не лише з абстрактного припущення про можливість відчуження майна, а з сукупності конкретних обставин: існування спору між колишнім подружжям щодо правового режиму нерухомого майна; перебування спірних земельних ділянок у власності особи, яка є потенційним відповідачем у справі про поділ майна; характеру майна як нерухомого; безпосереднього зв`язку між спірним майном та майбутніми позовними вимогами; а також необхідності забезпечення можливості реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
При цьому на стадії забезпечення позову суд здійснює попередню оцінку обґрунтованості доводів заявника та не повинен встановлювати ті обставини, які підлягатимуть остаточному з`ясуванню під час розгляду позову.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц не свідчить про неправильність оскаржуваної ухвали.
Правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення реальної загрози утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду підлягають врахуванню судами, однак оцінка наявності такої загрози здійснюється з урахуванням конкретних фактичних обставин кожної справи.
Колегія суддів погоджується з тим, що саме по собі посилання заявника на потенційну можливість відчуження майна не може автоматично бути достатньою підставою для забезпечення позову. Проте у цій справі суд першої інстанції не обмежився таким загальним посиланням, а встановив існування конкретного спору щодо трьох індивідуально визначених земельних ділянок, які є безпосереднім предметом майбутньої вимоги про поділ спільного майна.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для застосування заходів забезпечення позову є правильним.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо нібито зловживання ОСОБА_2 процесуальними правами шляхом подання кількох заяв про забезпечення позову до пред`явлення позову.
Відповідно до матеріалів справи, сам факт подання кількох заяв про забезпечення позову в різних судових провадженнях не є безумовним доказом зловживання процесуальними правами.
Для висновку про зловживання процесуальними правами необхідно встановити не лише факт вчинення відповідних процесуальних дій, а й їх спрямованість на досягнення мети, несумісної із завданнями цивільного судочинства, зокрема на маніпуляцію автоматизованим розподілом справ.
Натомість самі по собі наведені апелянтом обставини не дають достатніх підстав для висновку, що саме оскаржувана заява була подана з метою незаконного впливу на автоматизований розподіл справ.
Важливим є також те, що після постановлення ухвали про забезпечення позову ОСОБА_2 виконав передбачений процесуальним законом обов`язок щодо пред`явлення позову, у зв`язку з чим 13 квітня 2026 року Печерським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі.
Отже, передбачений законом механізм забезпечення позову до пред`явлення позову був реалізований не як самостійний спосіб обмеження прав відповідача, а у зв`язку з подальшим зверненням заявника до суду з відповідним позовом.
Сам факт того, що в інших провадженнях за заявами ОСОБА_2 суди дійшли інших процесуальних висновків, також не може автоматично свідчити про необґрунтованість саме оскаржуваної ухвали. Кожна заява про забезпечення позову оцінюється судом з урахуванням конкретного предмета майбутнього позову, майна, щодо якого заявлено вимогу, доказів та інших обставин відповідного провадження.
Необхідно також врахувати, що відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а залежно від обставин суд може забезпечити позов повністю або частково. 
Таким чином, сама природа процедури забезпечення позову до пред`явлення позову передбачає оперативність розгляду відповідної заяви та можливість застосування тимчасового заходу до того, як відповідач буде повідомлений про намір заявника звернутися до суду.
Отже, застосований захід не виходить за межі необхідного для досягнення мети забезпечення позову.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, визначив мету забезпечення позову, оцінив зв`язок між заявленим заходом та предметом майбутнього позову, перевірив співмірність арешту земельних ділянок із заявленими вимогами та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування відповідного заходу.
Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції наявності ризику утруднення виконання можливого рішення суду, однак не містять переконливих аргументів, які б спростовували встановлені судом обставини або свідчили про неправильне застосування норм процесуального права.
Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову не є способом попереднього вирішення спору та не свідчить про визнання судом обґрунтованості майбутніх позовних вимог. Воно має тимчасовий та превентивний характер і спрямоване на забезпечення ефективності майбутнього судового захисту.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідає вимогам щодо обґрунтованості та вмотивованості, а підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - Друченка Артема Юрійовича підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2026 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба