ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5607/26 Справа № 211/2236/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костенко Є. К. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Акуленка В.В., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Лідовська А.А.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  Приватне акціонерне товариство «Грета», Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2026 року, яка постановлена суддею Костенко Є.К.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено  10 березня 2026 року, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватне акціонерне товариство «Грета» (надалі – ПрАТ «Грета»), Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (надалі - АТ «ТАСКОМБАНК») про стягненння заборгованості по заробітній платі та визнання частково недійсним правочину щодо прийняття АТ «ТАСКОМБАНК» у власність майна ПрАТ «Грета» у частині вчинення його вартості.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Грета», АТ «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі - залишеноо без руху.
Відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Грета», АТ «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про визнання частково недійсним правочин щодо прийняття АТ «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна ПрАТ «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та застави.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду в частині відмови у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Грета», АТ «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про визнання частково недійсним правочин щодо прийняття АТ «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна ПрАТ «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та застави, та направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції сумісно з вимогами про стягненні заробітної плати.
Апеляційна скарга мотивоана тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що потягло за собою порушення норм процесуального права та постановлення незаконної та необгрунтованої ухвали. Так, позивач ОСОБА_1 не є учасником справ №910/6171/23 та №910/12993/25 і тому суд неправомірно застосував п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України. Щодо зверненням позивача ОСОБА_1 до суду з аналогічним позовом (справа №211/14470/25), то ця обставина у жодному разі не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у дані справі, адже, позов у справі №211/14470/25 був повернутий позивачу ухвалою суду від 25.12.2025, у якій суд вказав, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню до суду. При цьому, згідно з ч.8 ст.185 ЦПК України, можливе повторне звернення з позовом, який був раніше повернутий без розгляду судом, що не врахував суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали. Також, вважає, безпідставним посиланя суду на зловживання позивачем процесуальними правами, адже, нічого спільно між позовними вимогами за справою № 211/2236/26, з вимогами по справах №910/6171/23 та №910/12993/25, у яких ОСОБА_1 взагалі не беру участь, не існує.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «ТАСКОМБАНК»зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Колегія суддів переглядає ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2026 року в частині відмови у відкриті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Грета», АТ «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про визнання частково недійсним правочин щодо прийняття АТ «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна ПрАТ «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та застави, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача АТ "ТАСКОМБАНК" Писаренка О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача з підстав викладених у відзиві, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що в провадженні судів господарської юрисдикції перебували справи №910/6171/23 та №910/12993/25 за позовом ПрАТ «Грета» до АТ «ТАСКОМБАНК» стосовно визнання частково недійсним правочину зазначеного у даній позовній заяві з аналогічних підстав, про що позивач не повідомив суд.
Крім того, позивач вже звертався до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з аналогічним позовом - справа №211/14470/25, який було повернуто позивачу з мотивів того, що фактично він представляє інтереси ПрАТ "Грета", не надаючи встановлених ЦПК України доказів, які б посвідчували його пововаження як представника, й підстави, які слугували поверненню позовної заяви, усунуті не були.
Також суд вважав, що незважаючи на наявність суто господарських взаємовідносин між ПрАТ «Грета» та АТ «ТАСКОМБАНК», позивач під приводом наявності ймовірного трудового спору з ПрАТ «Грета» намагається перевести даний спір у площину цивільного спору, тим самим створивши різну практику судів цивільної та господарської юрисдикції у фактично одному і тому самому спорі, що розцінюється судом як зловживання своїми процесуальними правами.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Одним з проявів верховенства права, – підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, – є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд керувався пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України, якою передбачено, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні судів господарської юрисдикції перебували справи №910/6171/23 та №910/12993/25 за позовом ПрАТ «Грета» до АТ «ТАСКОМБАНК» стосовно визнання частково недійсним правочину зазначеного у даній позовній заяві з аналогічних підстав.
Разом з тим, судом не було враховано, що позивач ОСОБА_1 не залучався до участі у справах №910/6171/23 та №910/12993/25, тобто сторони у наведених справах та у даній справі не є тотожними, що виключає застосування п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Факт звернення позивача ОСОБА_1 з аналогічним позовом до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа №211/14470/25) теж не може бути правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі, адже, як встановлено судом першої інстанції, вказану позовну заяву було повернуто позивачу, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з даним позовом.
Крім того, колегія суддів наголошує, що, зазначаючи про зловживання позивачем ОСОБА_1 своїми процесуальними правами, суд першої інстанції не вирішував питання про залишення без розгляду або повернення позовної заяви з цих підстав, у порядку статті 44 ЦПК України, а тому, з огляду на те, що в межах даної справи оскаржується ухвала суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, колегією суддів не перевіряються висновки суду першої інстанції у наведеній частині, як такі, що не мають правового значення.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача ОСОБА_1 на вільний доступ до правосуддя, що є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваної ухвали з направленням матеріалів позовної заяви до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Грета», АТ «ТАСКОМБАНК» про визнання частково недійсним правочин щодо прийняття АТ «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна ПрАТ «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та застави, відповідно до вимог ЦПК України.
Колегія суддів не вирішує питання про розподіл судових витрат у справі, оскільки, згідно ч. 13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, якщо, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, а у даному випадку справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2026 року в частині відмови у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Грета», Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про визнання частково недійсним правочину щодо прийняття Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна Приватного акціонерного товариства «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та застави – скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Грета», Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» в частині вимог про визнання частково недійсним правочину щодо прийняття Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» у власність заставленого рухомого та нерухомого майна Приватного акціонерного товариства «Грета» в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральним договором про надання банківських послуг №Т 09.12.2024К1874 від 27.03.2018, а саме в частині визначення вартості предметів іпотеки та заставинаправити до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для продовження розгляду та вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 липня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: