УХВАЛА

09 липня 2026 року
м. Київ

справа № 635/3393/25

провадження № 61-8650ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Височанського селищного голови ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Височанського селищного голови ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, перебуваючи на посаді селищного голови, в період з квітня 2022 року по травень 2023 року умисно ввів позивача в оману щодо відсутності у Височанській селищній раді продуктів харчування тривалого зберігання, які підлягали безоплатній видачі населенню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 328/22 та Розпорядження Харківської обласної військової адміністрації № 16В від 24.03.2022 року. Позивач зазначав, що вказаними діями ОСОБА_2 було порушено його права, гарантовані статтями 27, 28, 40, 48 Конституції України, що заподіяло йому глибокі моральні страждання.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Височанського селищного голови ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що за змістом статей 11, 23, 1167, 1174 Цивільного кодексу України належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди (в тому числі моральної), завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, є відповідний орган місцевого самоврядування як юридична особа, а не конкретна посадова особа. Оскільки позивачем позовні вимоги заявлено безпосередньо до Височанського селищного голови ОСОБА_2, а клопотань про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача заявлено не було, суди дійшли висновку про наявність самостійної підстави для відмови в позові.

У червні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2026 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16, від 22 січня 2019 року у справі № 826/4924/16, від 28 серпня 2020 року у справі № 821/194/17, від 01 лютого 2022 року у справі № 640/18584/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 

Як визначено у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предмет спору у цій справі стосується відшкодування моральної шкоди, завданої діями посадової особи (селищного голови) під час виконання ним розпорядчих та службових функцій, пов`язаних із розподілом матеріальних ресурсів і гуманітарної допомоги в межах територіальної громади.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, що регулюють деліктну відповідальність за участь суб`єктів владних повноважень. Загальні та спеціальні підстави такої відповідальності визначені статтями 1167, 1173 та 1174 ЦК України. Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, як обґрунтовано зазначено в рішенні суду першої інстанції, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідача є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. З огляду на положення статті 51 ЦПК України, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд відмовляє в позові саме з цієї підстави. Зазначений висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18), згідно з якою пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що цивільно-правова відповідальність за відшкодування моральної шкоди є комплексною і вимагає обов`язкової наявності всіх складових елементів: протиправної поведінки особи, наявності шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між ними та вини (якщо інше не передбачено законом). Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність. Цей висновок ґрунтується на сталій практиці вищої судової інстанції, зокрема на постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Оскільки позов було пред`явлено до фізичної особи, яка в межах статті 1174 ЦК України не є самостійним суб`єктом такої відповідальності за службові дії, дослідження інших елементів делікту (включаючи оцінку наданих доказів про наявність продуктів) процесуально не могло вплинути на результат розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність рішення, обґрунтовано відхилив доводи апелянта про пріоритет норм ЦК України над нормами спеціального Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Апеляційний суд правильно вказав, що правовідносини щодо деліктної відповідальності посадових осіб регулюються сукупністю норм загального та спеціального законодавства. Колізія між ними долається за загальновизнаними принципами права, де спеціальний закон має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali).

Зазначений підхід апеляційного суду повністю відповідає практиці Конституційного Суду України (рішення від 13.03.2012 року у справі № 5-рп/2012) та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, згідно з якими колізія між актами однакової юридичної сили вирішується на користь спеціального закону, і це не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки Височанський селищний голова діяв як орган та посадова особа місцевого самоврядування (статті 5, 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), його статус у спірних правовідносинах визначається саме публічними та службовими функціями, що виключає його особисту майнову відповідальність як фізичної особи за рахунок власних коштів.

У справах про захист честі, гідності та ділової репутації, якщо посадова чи службова особа поширила інформацію при виконанні посадових обов`язків і від імені юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, в якій вона працює. Якщо така особа виступала не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових обов`язків, належним відповідачем є вона як фізична особа (висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 461/8106/23 (провадження № 61-16138сво24).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого рішення суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на вмотивоване судове рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх, якщо рішення є законним та очевидним (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає детальної аргументації, якщо касаційний суд застосовує положення закону для відхилення скарги як такої, що не має шансів на успіх (рішення ЄСПЛ у справах «Бюрг та інші проти Франції», «Гору проти Греції» № 2).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася.

Отже, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час вирішення справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення 
від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Височанського селищного голови ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник