ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/3029/25
Головуючий у першій інстанції – Сороколіт Є. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1639/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Любчика О.В.,
суддів Разгуляєвої О.В., Стельмаха А.П., 
з участю секретарів Шкарупи Ю.В., Хілик М.О.,
сторони справи: 
позивач ОСОБА_1 , 
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з АТ «Українська залізниця» одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`ятих середньомісячних заробітків у сумі 114 815,45 грн; додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті в сумі 91 852,36 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 14 886,00 грн, за 2023 рік у сумі 16 104,00 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 111 578,31 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він працював на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу 5 розряду виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» філії «УЗ Вагон-сервіс», який є одним з підрозділів АТ «Українська залізниця» 35 років, звідки був звільнений 01.09.2025 у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Роботодавцем не було дотримано вимоги ст. 116 КЗпП України, так як з позивачем не проведено остаточного розрахунку в день звільнення та не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у «Експлуатаційно-ремонтному вагонному депо Конотоп» Філії «УЗ Вагон-Сервіс» колективного договору, зокрема:
- одноразова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків;
- додаткова матеріальна допомога в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті;
- матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 - 2023 роки.
Також, вказав, що у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 116 КЗпП України, його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України з 02.09.2025 по 21.11.2025, складає 111578,31 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати - 1377,51 грн.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 березня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачені при звільненні одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 114 815,45 грн, додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків, що становить 91 852,36 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в розмірі 14 886,00 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік в розмірі 16 104,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 49 400,87 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 2 870,48 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним. 
Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, оскільки ст. ст. 1, 11 та п.2 розділу «Прикінцевих положень» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» передбачає, що під час дії воєнного стану, діють обмеження та особливості організації трудових відносин установлені цим законом.
Так, додаткові виплати були призупинені відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (витяг з протоколу засідання №Ц-54/31 від 14.03.2022), згодом з 01.07.2024 відповідно до рішення від 27.06.2024 (протокол засідання №Ц-82/39 Ком.т.) та з 01.04.2025 відповідно до протокольного рішення №Ц-1-1.5-25/47-25 від 28.03.2025.
Вказують, що на виконання протокольного рішення № Ц-1-1.5-25/47-25 від 28.03.2025 вчергове зупинено виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Зазначене рішення було доведено до відома керівників регіональних філій, філій АТ «Укрзалізниця» листом №Ц-1.5-25/122-25 від 04.04.2025.
Отже, відповідач не відмовляв позивачу у виплаті матеріальних допомог передбачених колективним договором, а лише відтермінував реалізацію цих виплат, відповідно до повноважень наданих відповідачу законом. Це тимчасові дії для забезпечення сталої роботи товариства і при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені в першочерговому порядку. 
АТ «Укрзалізниця» звертає увагу, що рішення правління товариства від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 вчинено у законний спосіб і незаконним судом не визнано.
Зазначає, що виплата окремих видів зберігається за працівниками, проте відкладена до закінчення дії правового режиму військового стану або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Укрзалізниця». Позивачу буде виплачено всі зазначені виплати в хронологічному порядку відповідно до графіків виплат.
Звертає увагу, що рішенням правління від 27.06.2024 протокол №Ц-82/39 Ком.т. передбачено нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками – 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу), а отже її стягнення за 2022, 2023 роки у розмірі шести прожиткових мінімумів є незаконним.
Не погоджується скаржник і з тим, що матеріальна допомога на оздоровлення належить до обов`язкових виплат належних працівникові до виплати у день звільнення, оскільки ці виплати не входять до структури заробітної плати. Вказані виплати не передбачені чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства.
Судом не взято до уваги, що у день звільнення позивачу були виплачені всі належні кошти, окрім матеріальної допомоги на оздоровлення, що було зумовлено обставинами непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України №2024/02/0-7/1 від 28.02.2022, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого ст.117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Судом неправильно витлумачено статті 47, 116, 117 КЗпП України, а тому безпідставно стягнуто кошти за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається також на пропуск позивачем строку позовної давності. Заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки подані відповідно в 2022-2023 роках, а до суду з позовом позивач звернувся 21.11.2025. Таким чином, ним пропущений строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, відповідно до якої у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи позивач та представник відповідача не з`явились.
Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 111). 
Від представника відповідача Домбровського С.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховний Суд вже неодноразово в своїх рішеннях, зокрема в постановах від 16.03.2026 у справі №128/1272/18, від 14.03.2025 у справі №203/3889/23, від 21.12.2023 у справі №686/23143/20, від 27.04.2020 у справі №802/562/18-а, від 21.06.2018 у справі №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи в якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності в справі матеріалів для її розгляду, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явились, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у відповідача була можливість забезпечити участь іншого представника, для захисту своїх прав, при розгляді даної справи.
Також, у судовому засіданні 13.08.2026 представник відповідача приймав участь у розгляді апеляційної скарги, де висловив свою позицію з приводу апеляційної скарги.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
З огляду на вказане, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також приймаючи до уваги, що правова позиція відповідача викладена в апеляційній скарзі і про її зміну апелянт будь-яких заяв або клопотань не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та відповідно можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності позивачки та представника відповідача за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України.

Встановлені фактичні обставини справи. 

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу 5 розряду виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» філії «УЗ Вагон-сервіс» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що не заперечується сторонами у справі.
01.09.2025 ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відповідно до наказу (розпорядження) № 226/ОС від 27.08.2025 (а.с.9).
В наказі зазначено, що підставою для припинення трудового договору став наказ директора філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця» від 20.06.2025 №99/ін. «Про структурні перетворення виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця», повідомлення про наступне вилучення зі штатного розпису посади від 01.07.2025, акт про відмову від підписання повідомлення про наступне вилучення зі штатного розпису посади від 01.07.2025. Прийнято рішення виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів), що передбачено колективним договором виробничого підрозділу Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки р.8 п.8.13 (стаж роботи в галузі складає 35 років 1 місяць 7 днів) та матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2022 та 2023 роки, що передбачено колективним договором виробничого підрозділу Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с.9).
У 2001 році на конференції трудового колективу між адміністрацією і профспілковим комітетом Виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп був укладений колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2025 роки зі змінами і доповненнями (а.с.14-15).
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с.30).
Позивач 12.12.2022, 31.07.2023 у період дії підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 подавав заяву про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до пункту 3.9 Колективного договору (а.с.42, 43).
У подальшому пунктом 9 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» визначено, що підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024 (а.с.32-33).
Рішенням правління №Ц-85/44 АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 прийнято рішення про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця», а саме прийнято рішення п. 26.1 - здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року (включно), одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п. 3.2.21 Галузевої угоди, виплати, яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т) (а.с.38).
Відповідно до п. 26.2. вказаного рішення нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення.
Рішенням правління (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024) були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились / будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості (а.с.39).
Відповідно до листа члена правління АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності Товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію було призупинено. Також наголошено про необхідність проведення роз`яснювальної роботи з працівниками, що призупинення зазначених виплат – це тимчасові, превентивні дії для забезпечення сталої роботи товариства. На період призупинення виплат запропоновано керуватись графіком виплат працівникам Відповідача одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік та спільним роз`ясненням з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України від 06.09.2022 № Ц/3-91/1459/Цпроф/З0-22 (додається), де чітко зазначено про збереження права на отримання основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію на період дії воєнного стану та протягом 2-ох місяців (або терміну, передбаченого колективним договором) починаючи з дати припинення або скасування режиму воєнного стану. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово (а.с.40).
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 01 вересня 2025 року ОСОБА_1 виплачено у день звільнення 45 523 грн 82 коп. (а.с.13).
У день звільнення 01 вересня 2025 року ОСОБА_1 не були виплачені спірні суми матеріальних допомог.
Відповідно до довідки про середню заробітну плату середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 377 грн 51 коп., середньомісячний заробіток складає 22 963 грн 09 коп. (а.с.12).

Мотивувальна частина та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, спір виник з приводу невиплати роботодавцем у день звільнення позивача всіх належних йому сум матеріальної допомоги, які передбачені пунктами 3.9 та 8.3 колективного договору і зазначені у наказі про звільнення як такі, що будуть виплачені після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
Задовольняючи повністю позовні вимоги в частині стягнення одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків; додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті; матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік та за 2023 рік, суд першої інстанції зазначив, що вирішення питання про нарахування та виплату всіх належних працівникові від підприємства сум при звільненні у залежності від припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця» та за наявності відповідного рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», тобто від певних об`єктивних та суб`єктивних обставин без визначення конкретних термінів для виконання останнім своїх майнових зобов`язань, є непропорційним і, безсумнівно, порушують трудові права Позивача, які підлягають судовому захисту, оскільки така виплата потенційно може ніколи і не настати, а отже, становить надмірний тягар для позивача.
Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції зазначив, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що суд керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Позиція апеляційного суду щодо доводів про незастосування місцевим судом статті 11 та пункту 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» щодо зупинення на період воєнного стану дії окремих положень колективного договору

Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин (до 13 вересня 2025 року), було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Відповідач посилався на те, що виплата спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором була призупинена на підставі підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Слід зауважити, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Заявник апеляційної скарги також посилався на те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що призупинення виплати матеріальних допомог при виході на пенсію та на оздоровлення відбулось виключно на підставі рішення правління від 14.03.2022, в подальшому від 27.06.2024 та вчергове на підставі протокольного рішення від 28.03.2025.
До відзиву на позов відповідач до суду першої інстанції, крім копії протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31, надав копію протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» (а.с.30,32), яким передбачено:
- на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, уведеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (підпункт 1.1);
- підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024 (пункт 9).
Зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління Товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і лише починаючи з 01.07.2024. 
При цьому цим рішенням роботодавця не передбачено зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Водночас, як убачається з витягу з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1. рішення правління від 14.03.2022 відновлювати поетапно відповідно працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 в порядку черговості.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.13 Колективного договору, відповідачем суду не надано.
Лист від 04.04.2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 адресований керівникам регіональних філій, філій АТ (а.с.40) про призупинення, починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення керівництва, виплати матеріальних допомог залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також за сумлінну працю на залізничному транспорті, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такий лист не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин).
Указаний лист на відміну від рішень від 14.03.2022 № Ц-54/31 та від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не є рішенням правління АТ «Укрзалізниця», містить посилання на те, що таке призупинення здійснюється на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25.
Натомість рішення роботодавця, яке передбачено статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин) має ухвалювати виконавчий орган АТ «Укрзалізниця», яким відповідно до пункту 89 Статуту АТ «Укрзалізниця» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2025 року № 615) є не штаб Товариства з ефективності, а Правління, яке є колегіальним виконавчим органом і здійснює управління поточною діяльністю Товариства.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд резюмує, що оскільки підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 211/7338/23, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не містить положень про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.13 Колективного договору, відповідач допустив порушення прав позивача і безпідставно відтермінував на невизначений строк виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку зі звільненням та додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, визначена пунктом 3.9 Колективного договору зупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т, починаючи з 01.07.2024, тому на виплату матеріальної допомоги за 2022 - 2023 рік, тобто за період до його прийняття, указане рішення роботодавця не поширюється.
Це також підтверджують дії роботодавця, який матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки включив як належну до виплати ОСОБА_1 до наказу № 226/ОС від 27.08.2025 про припинення трудових відносин у розмірі, визначеному пунктом 3.9 Колективному договорі, а не у розмірі визначеному підпунктом 1.2 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку зі звільненням, додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.

Позиція апеляційного суду щодо доводів про те, що спірні матеріальні допомоги на оздоровлення та при виході на пенсію не належать до обов`язкових виплат належних працівникові у день звільнення

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належить, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
З викладених підстав апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги про те, що матеріальна допомога на оздоровлення та при виході на пенсію не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник, станом на дату звільнення, право на отримання від роботодавця відповідних виплат.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Приписами частини другої статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Тобто, початок перебігу тримісячного строку звернення до суду пов`язується із моментом, коли працівник набув достовірної та документально підтвердженої інформації про розмір і характер нарахованих та виплачених їй сум. Така інформація доводиться до працівника шляхом вручення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Саме дата вручення такого повідомлення є юридичним фактом, з яким закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду.
У справі, яка переглядається відсутні дані про отримання позивачем повідомлення про нараховані та невиплачені суми працівнику при звільненні від 01.09.2025 (а.с. 13), а тому, звернувшись до суду із позовом 21.11.2025 (дата подачі позовної заяви), позивач не пропустив строк, визначений приписами частини другої статті 233 КЗпП України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач строк, визначений приписами частини другої статті 233 КЗпП України не пропустив.
Тому, вказані доводи апеляційний суд не приймає, з огляду на їх безпідставність.

Щодо правомірності стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень щодо невиконання обов`язків, передбачених статтями 47 та 116 КЗпП України, посилається на відсутність його вини та існування обставин непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28 лютого 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України у разі відсутності його вини, при цьому обов`язок доведення відсутності вини покладається на роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 аналізуючи питання підтвердження настання обставин непереборної силу (форс-мажору), дійшла висновку, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 910/9226/23 сформульовано такі загальні висновки щодо застосування положень статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»:
«Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку».
Відповідач, на якого покладено тягар доказування відсутності вини у виплаті належних позивачу сум в день звільнення, на підтвердження обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на підприємстві на дату звільнення позивача з роботи, надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28 лютого 2022 року, який не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки не містить ідентифікуючих ознак саме до відповідача та конкретного випадку неможливості виконання відповідних зобов`язань перед працівниками.
Указаний лист, ураховуючи заперечення позивача, не є достатнім та належним доказом на підтвердження настання обставин непереборної сили на дату звільнення позивачки з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
Розмір середнього заробітку визначений місцевим судом з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі 761/9584/15-ц, відповідно до яких суд керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у № 761/9584/15-ц вказала, що для оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку про звільненні на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України після 19.07.2022 Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця, але не скасовує необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру компенсації.
Розглядаючи подібні спори після 19.07.2022, Суд повинен брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи (зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).
Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 № 489/6074/23.
Місцевий суд врахувавши середньозважені ставки кредитів у національній валюті для домашніх господарств за даними Національного банку України у період з вересня 2025 по березень 2026 року виснував, що за умови отримання кредиту позивачем у розмірі 237 657,81 грн (розмір заборгованості), за його користування протягом періоду з 02.09.2025 по 30.03.2026, він сплатив би 49400,87 грн процентів за середньозваженою ставкою кредиту в національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ.
Саме таку суму суд першої інстанції вважав такою, що підлягає стягненню з відповідача в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апеляційний суд відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, при оцінці співмірності стягнутої на користь позивача суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, суд перевіряє такий розрахунок незалежно від доводів сторін.
Апеляційний суд ураховує, що сума стягнутого середнього заробітку 49 400,87 грн не перевищує розмір заборгованості, яка не виплачена у день звільнення ОСОБА_1 .
Позивач не допускав недобросовісної поведінки, яка могла б сприяти збільшенню періоду затримки розрахунку. З огляду на його щоденні майнові втрати внаслідок інфляційних процесів, розмір середнього заробітку визначений місцевим судом не можна вважати таким, що суперечить принципами розумності, справедливості та пропорційності.
До того ж із вказаною сумою стягнутого середнього заробітку погодився й позивач та рішення суду в цій частині не оскаржив.
Отже, апеляційний суд погоджується із розміром стягнутого середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. 
Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, на законність та обґрунтованість рішення суду не впливають.
Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» – залишити без задоволення.
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 08.09.2026.

Головуючий: Судді: