Номер провадження: 22-ц/813/5335/26 
Справа № 522/18344/25-Е
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.08.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2026 року 
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ      
встановив:
13 серпня 2025 року ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 48934,21 грн.
Позов обгрунтовано тим, що відповідач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та в період з листопада 2021 року по липень 2025 року (включно) ним спожито природний газ на загальну суму 48934,21 грн, вартість якого залишилась не оплаченою відповідачем. 
Позивач, як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018р. здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 880 від 04.07.2017 «Про видачу ліцензій з постачання природного газу ...» на території України.
Згідно з Постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018р. «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» являвся постачальником на якого покладені спеціальні обов`язки.
Правилами постачання природного газу, що затверджені постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 2496 від 30.09.2015р. (далі - Правила), та ст.ст. 6, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач зобов`язаний постачати природний газ споживачам які використовують його (природний газ) для власних потреб, а споживачі зобов`язані здійснювати оплату за отриманий природний газ, згідно особового рахунку і встановлених тарифів.
Постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, (далі - Договір), які є однаковими для всіх побутових споживачів України.
Постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015р. «Про затвердження типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» визначено, що договір між Постачальником природного газу та споживачем є публічним договором приєднання, відповідно до ст.ст. 63 3, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Відповідно укладається шляхом заявочного принципу і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Відповідач є споживачем постачальника «останньої надії» та був включений до реєстру споживачів постачальника «останньої надії» та споживав газ за ціною тарифного плану «Надійний» для споживачів постачальника «останньої надії» яку зазначено у витягі з білінгової системи «Газоліна» - «Фінансовий стан» у вигляді роздруківки по особовому рахунку позивача.
За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження КМУ від 22 липня 2020 року № 917-р постачальником «останньої надії» визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».
Позивач здійснював постачання природного газу на об`єкт боржника на підставі договору постачання природного газу постачальником «останньої надії».
Включення відповідача до реєстру споживачів ТОВ «ГК «Нафтогаз України» не передбачало підписання ОСОБА_1 заяви-приєднання. 
Позивач здійснював постачання природного газу на об`єкт відповідача на підставі договору постачання природного газу побутовим споживачам, який є типовим та публічним, а ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язаний своєчасно оплачувати позивачу вартість спожитого природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Відповідач не в повному обсязі сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, що свідчить про неналежне виконання ним своїх зобов`язань та порушує право позивача на одержання плати за поставлений природний газ у встановлений договором строк.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 48934,21 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
За доводами апеляційної скарги суд не надав належної правової оцінки тому, що між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини, оскільки починаючи з 2018 року він не укладав з позивачем будь-яких правочинів. 
У справі відсутні докази того, що позивач є постачальником останньої надії, ця обставина судом не досліджувалася.
Також суд не урахував положення ч.2 ст. 15 Закону України «Про ринок природного газу», не з`ясував на якій правові підстави упродовж 2021-2024 років скаржнику здійснювалося постачання газу. 
З акту звіряння фактичного використаних об`ємів природного газу, проведеного АТ «Одесагаз», починаючи з січня 2021 року по грудень 2025 року убачається, що за вказаний вище період часу ним спожито 1092 кубічних метрів газу, тому заборгованість мала б складати 8692,32 грн (1092*7,96 грн), а не 48934,21 грн, як про те зазначає позивач. 
Згідно інформації по рахунку, наданої позивачем, покази лічильника відсутні, однак не дивлячись на це позивачем проводилося нарахування заборгованості. 
Крім цього, суд не дослідив питання того, хто здійснював передачу показників лічильника, зважаючи на те, що АТ «Одесагаз» не є оператором ГРМ. 
Починаючи з 04 грудня 2024 року здійснено відключення його будинку від газопостачання, що підтверджується актом АТ «Одесагаз», однак ця обставина не відображена у розрахунках, наданих позивачем. 
Матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про надіслання позивачем на його адресу позову з додатками. У позові не зазначено відомості про вживання позивачем заходів досудового врегулювання, що є порушенням його прав. 
Скаржник також звертає увагу, що звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо реагування на незаконні дії посадових осіб АТ «Одесагаз» та ТОВ Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», шляхом зобов`язання проведення тристороннього акту звірки фактично спожитого газу. 
Зазначає, що йому проведено перерахунок фактично спожитого газу та зменшено заборгованість до 573,94 грн, яка ним фактично сплачена.
На стадії апеляційного перегляду справи позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» не заперечуючи факт проведення перерахунку за рахунком відповідача та визначення заборгованості у розмірі 573,94 грн, зазначає, що станом на час звернення з позовом до суду заборгованість існувала у розмірі, зазначеному у позові, яка сформована на підставі відомостей, наданих АТ «Одесагаз», тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (48934,21 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає, виходячи з 
такого.
Судом встановлено, що відповідач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується скаржником.
На ім`я відповідача ОСОБА_1 у АТ «Одесагаз» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Точку обліку газифікованого об`єкту споживача за вказаною вище адресою автоматично включено до реєстру споживачів ТОВ «ГК «Нафтогаз України» з присвоєнням особового рахунку № НОМЕР_2 .
Звертаючись з цим позовом до суду, позивач надав інформацію по рахунку споживача № НОМЕР_2 за період з 01 жовтня 2021 року по 31 липня 2025 року, згідно з якою об`єм споживання газу за даними оператора ГРМ, складає - 6589.610000000001 куб.м, сума до сплати складала - 52434.21 грн, з яких сплачено 3500 грн, відтак заборгованість становить 48934, 21 грн.
Під час розгляду справи місцевим судом, відповідач заперечуючи проти позову, надав суд акт відключення його будинку від газопостачання від 04 грудня 2024 року, складений АТ «Одесагаз» Іванівським УЕГГ. З цього документа убачається, що станом на 04 грудня 2024 року покази лічильника зафіксовані на рівні 12502.
Крім цього, посилаючись на невизнання позову та відсутність заборгованості, відповідач надав суду акт звіряння фактично використаних об`єктом споживача об`ємів природного газу убачається, що упродовж січня 2021 року по листопад 2024 року включно у переважній більшості випадків, за винятком 7 випадків (29 березня 2021 року, 17 травня 2021 року, 16 вересня 2021 року, 24 листопада 2021 року, 17 січня 2022 року, 14 вересня 2022 року, 12 червня 2024 року та 09 грудня 2024 року), АТ «Одесагаз» у якості джерела показань використовувало планові обсяги, які у подальшому використовувалися позивачем при формуванні розміру заборгованості.
Також із вказаного вище акту убачається, що станом на 16 вересня 2021 року показники лічильника фіксували 11660 куб. м. спожитого газу, у той час як станом на 04 грудня 2024 року (день відключення відповідача від газопостачання) показники лічильника були зафіксовані на рівні 12502 куб. м. Отже, за період з вересня 2021 року по грудень 2024 року згідно показників лічильника відповідач спожив 842 куб.м. газу.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, які підтверджуються доказами, наданими позивачем та які не спростовані відповідачем. 
Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про таке.
Норми, які регулюють правовідносини у сфері постачання природного газу, визначають, що постачання газу здійснюється на підставі договору з постачальником.
Згідно з частинами першою-другою статті 12 Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості в порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 3 Правил постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом ГТС. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.
В окремих випадках постачання природного газу може здійснюватися постачальником «останньої надії».
Постачальником «останньої надії» є визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу. Постачальник «останньої надії» визначається Кабінетом Міністрів України строком на три роки за результатами конкурсу, проведеного в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пункт 26 статті 1, абзац третій частини першої статті 15 Закону).
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 15 Закону постачання природного газу споживачу здійснюється у порядку, визначеному правилами для постачальника «останньої надії», та на умовах типового договору постачання постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором, у разі якщо постачальника ліквідовано, визнано банкрутом, його ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу анульовано або її дію зупинено, а також в інших випадках, передбачених правилами для постачальника «останньої надії».
Частиною третьою розділу VI Правил визначено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачу (за умови відсутності відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта) та оператору газорозподільної системи в таких випадках:
- банкрутство, ліквідація попереднього постачальника природного газу;
- зупинення або анулювання ліцензії на постачання природного газу попереднього постачальника;
- відсутність підтвердженої номінації та реномінації постачальника споживача, постачальника, який здійснює постачання газу оператору газорозподільної системи для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі, або оператора газорозподільної системи, який здійснює закупівлю природного газу для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі на підставі договору (договорів) купівлі-продажу природного газу в оптового продавця, для газової доби D до 02:00 UTC (04:00 за київським часом) години для зимового періоду в газову добу (D-1) та 01:00 UTC (04:00 за київським часом) години для літнього періоду в газову добу (D-1) на точку виходу до газорозподільної системи, крім випадків ініціювання постачальником «останньої надії» відключення по об`єкту такого споживача (положення цього абзацу застосовується при постачанні природного газу побутовому споживачу, споживачу, що здійснює виробництво теплової енергії, та оператору газорозподільної системи);
- відсутність побутового споживача або споживача, що здійснює виробництво теплової енергії (точки комерційного обліку споживача) в реєстрі споживачів будь-якого постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС (положення цього абзацу застосовується при постачанні природного газу побутовому споживачу та споживачу, що здійснює виробництво теплової енергії).
Постачання природного газу здійснюється відповідно до умов Типового договору.
Абзацом четвертим частини першої статті 12 Закону передбачено, що постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 15 Закону постачальник «останньої надії» постачає природний газ споживачу протягом строку, який не може перевищувати 60 діб та триває до кінця календарного місяця, що настає за місяцем початку фактичного постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії».
Схожі положення містить абзац другий частини розділу VIПравил, за яким максимальна тривалість постачання природного газу постачальником «останньої надії» не може перевищувати шістдесяти днів та в будь-якому випадку не має тривати довше ніж до кінця календарного місяця, наступного за тим місяцем, у якому почалося фактичне постачання природного газу споживачеві постачальником «останньої надії».
Згідно з пунктом 3.3 Типового договору період безперервного постачання природного газу постачальником не може перевищувати шістдесяти діб протягом календарного року та триває до кінця календарного місяця, що настає за місяцем початку фактичного постачання природного газу споживачу постачальником, крім випадків дострокового розірвання договору.
За абзацами другим, третім частини другої статті 15 Закону після закінчення цього строку постачальник «останньої надії» зобов`язаний припинити постачання природного газу споживачу. Постачальник «останньої надії» має право припинити постачання природного газу споживачу до закінчення вищезазначеного строку у разі невиконання цим споживачем обов`язку щодо повної та своєчасної оплати вартості природного газу, який постачається постачальником «останньої надії», відповідно до типового договору постачання постачальником «останньої надії».
Договір між постачальником «останньої надії» та споживачем не може бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед таким постачальником «останньої надії», крім випадків, якщо таким споживачем є побутовий споживач, споживач, що є бюджетною установою відповідно до Бюджетного кодексу України, закладом охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладом охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), споживач, що здійснює виробництво теплової енергії.
Аналіз наведених положень законодавства свідчить про встановлену заборону на укладення договору постачання природного газу між постачальником «останньої надії» та споживачем за наявності у такого споживача простроченої заборгованості; неможливість постачання природного газу постачальником «останньої надії» споживачу із перевищенням 60-добового терміну протягом календарного року; встановлений законодавством механізм припинення постачальником «останньої надії» постачання споживачу природного газу після закінчення 60-добового терміну постачання (див. постанови Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 913/264/23, від 19.06.2024 у справі № 913/283/23, від 07.08.2024 у справі № 910/1007/22 та інші).
Наведені обмеження зумовлені тим, що постачальник «останньої надії» не є суб`єктом, орієнтованим на довгострокове обслуговування споживачів, а виконує виключно функцію тимчасового «страхування» для забезпечення безперервності газопостачання у разі виникнення кризових ситуацій. Схожий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 917/1297/23.
Розділ VI Правил також покладає на постачальника «останньої надії» необхідність повідомити споживача про обмежений строк постачання природного газу, ціну природного газу для споживача та поінформувати споживача про його право та необхідність вибору іншого постачальника шляхом розміщення відповідної інформації на сайті постачальника «останньої надії». Для побутових споживачів така інформація додатково розміщується у платіжних документах за спожитий природний газ.
Отже, постачання природного газу постачальником «останньої надії» має бути тимчасовим заходом «страхування» споживача на випадок ситуацій, за яких постачання природного газу не може здійснюватися йому постачальником, з яким було укладено відповідний договір, або якщо такий договір не був укладений у певний період.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 15 Закону договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу.
Згідно з абзацами першим - третім пункту 1 розділу VIПравил договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» укладається у випадках, передбачених пунктом 3 цього розділу, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.
Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання. На письмове звернення споживача постачальник «останньої надії» зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня отримання такого письмового звернення надати споживачу підписаний уповноваженою особою постачальника примірник договору постачання природного газу.
Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу в реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» відповідно до Кодексу ГТС.
Положення Кодексу ГТС визначають, що оператор ГТС зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ (абзац перший пункту 1 глави 3 розділу IV цього Кодексу).
Інформаційна платформа має містити поточні та статистичні дані, у тому числі інформацію про всіх суб`єктів ринку природного газу, включаючи споживачів, яким в установленому порядку присвоєні ЕІС-код; інформацію про постачальника «останньої надії»; інформацію про реєстри споживачів постачальника; дані відсутності у споживача закріпленого постачальника (за їх наявності) з початку функціонування інформаційної платформи; інформацію про періоди постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії» тощо (пункти 1, 2 розділу IV Кодексу ГТС)
Відповідно до пункту 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій / реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом.
Для вчинення вищезазначених дій веб додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі «Інтернет» цілодобово, сім днів на тиждень.
Суб`єкти ринку природного газу, які уклали (переуклали) з оператором ГТС договір транспортування, набувають права доступу до інформаційної платформи та статусу користувача платформи з моменту укладення (переукладення) договору. Оператор ГТС присвоює кожному такому суб`єкту ринку природного газу код користувача платформи та створює на інформаційній платформі інтерфейс такого користувача відповідно до його статусу суб`єкта ринку природного газу (постачальник, оператор газорозподільної системи, оптовий продавець / покупець, оператор газосховищ тощо), про що має повідомити останнього. При цьому додатком до договору визначаються уповноважені особи суб`єкта ринку природного газу (користувача платформи), які будуть мати право доступу до інформаційної платформи від імені користувача платформи (зазначаються їхні адреси електронної пошти та контактні дані), для їх електронної реєстрації, що оформлюється у вигляді повідомлення на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, наведеною в додатку 1 до цього Кодексу, до якого додаються у письмовій формі довіреності користувача платформи на кожну уповноважену особу.
Інформаційна платформа має бути доступною для інших користувачів виключно для перегляду публічної інформації без права вчинення інших дій. Користувачам, які мають повноваження на вчинення певних дій, передбачених цим Кодексом, право доступу надається після реєстрації оператором ГТС заяви про набуття статусу користувача системи за процедурою, визначеною оператором ГТС на власному вебсайті, та електронної реєстрації уповноважених осіб користувача платформи за поданням оператору ГТС повідомлення на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, наведеною у додатку 1 до цього Кодексу, до якого мають бути додані у письмовій формі довіреності користувача платформи на кожну уповноважену особу.
Оператор ГТС забезпечує допомогу учасникам ринку природного газу в роботі з інформаційною платформою. Контактна інформація та години роботи служби підтримки інформаційної платформи оприлюднюються на вебсайті оператора ГТС.
Абзацами першим та другим пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС визначено, що з моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем. Реєстрація споживача в Реєстрі споживачів постачальником «останньої надії» здійснюється на період, що не може перевищувати граничний строк постачання, визначений Законом та Правилами.
Водночас у абзаці четвертому цього положення визначено, що у випадку постачання природного газу постачальником «останньої надії» кінцева дата постачання визначається автоматично інформаційною платформою оператора ГТС відповідно до граничного строку постачання, визначеного Законом та Правилами.
Згідно з абзацом десятим пункту 2 глави 5 розділу ІV Кодексу ГТС реєстрація побутового споживача, споживача, що здійснює виробництво теплової енергії або оператора газорозподільної системи здійснюється автоматично в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи за умови відсутності на інформаційній платформі інформації про відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта у визначених випадках.
Відповідно до абзаців тринадцятого та чотирнадцятого пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС реєстрація споживача, що не є побутовим (крім споживача, що здійснює виробництво теплової енергії, та оператора газорозподільної системи), здійснюється автоматично в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи за умови відсутності на інформаційній платформі інформації про відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта у випадку, якщо діючому постачальнику було зупинено дію чи анульовано ліцензію на постачання природного газу.
Дата початку постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії» визначається в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі.
Таким чином, функціонуванням інформаційної платформи забезпечується автоматизація у взаємовідносинах учасників ринку природного газу.
Аналіз наведених нормативних положень дає підстави для висновку, що реєстрація споживача в реєстрі постачальника «останньої надії» для забезпечення безперервності постачання відбувається автоматично за наявності на інформаційній платформі даних про відсутність у споживача іншого постачальника у певний період, тобто у разі коли система не фіксує цього споживача в реєстрі споживачів іншого постачальника. При цьому договір з постачальником «останньої надії» укладається внаслідок самого факту споживання природного газу з ресурсу постачальника «останньої надії».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). 
У п.п. 9.48, 9.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2026 року у справі № 904/1809/24 зазначено, що: «Абзац другий частини першої статті 15 Закону про те, що договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу, слід розуміти так, що цей договір вважається укладеним шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.Положення частини другої статті 15 Закону, які встановлюють обмеження строку постачання природного газу постачальником «останньої надії» та визначають, що договір між постачальником «останньої надії» та споживачем не може бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед таким постачальником «останньої надії», слід застосовувати з урахуванням наведеного вище положення абзацу другого частини першої статті 15 Закону. Тобто якщо договір з постачальником «останньої надії» не було припинено до закінчення 60-добового граничного строку, постачальник «останньої надії» не припинив постачання природного газу споживачу, який був включений до його реєстру, а споживач продовжує споживати природний газ за відсутності у нього іншого постачальника, то немає підстав вважати, що такі правовідносини є недоговірними, враховуючи, що договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» вважається укладеним шляхом акцептування публічної оферти споживачем через сам факт споживання газу за відсутності іншого постачальника».
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частиною першою статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (частина перша статті 633 ЦПК України). 
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦПК України). 
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 712/8916/17 (провадження N 14-448 цс 19) та в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 750/12850/16-ц (провадження N 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі N 642/2858/16 (провадження N 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі N 201/1807/21 (провадження N 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі N 643/17352/20 (провадження N 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі N 607/2611/22 (провадження N 61-9399 св 23), від 25 березня 2024 року у справі N 462/1232/23 (провадження N 61-16076св23), від 02 жовтня 2024 у справі № 755/292/22 (провадження N 61-18325св23), від 31 липня 2025 № 947/25386/23 (провадження N 61-15626св24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі 
№ 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись з цим позовом до суду, як на підставу задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за спожитий газ за період з листопада 2021 року по липень 2025 року (включно) у розмірі 48934,21 грн, позивач посилався на те, що він, як постачальник «останньої надії» надавав відповідачу послуги з постачання природного газу, однак ОСОБА_2 , як споживач таких послуг належним чином не виконував обов`язок зі сплати грошових коштів за надані йому послуги.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» посилалося на інформацію по рахунку з якої убачається, що за спірний період відповідачем спожито газу у загальному обсязі 6589,61 куб.м., заборгованість складає 48934,21 грн. 
Як на підставу відмови у задоволенні позову, відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що обсяги спожитого газу, зазначені позивачем не відповідають дійсності, що зокрема підтверджується актом звіряння фактично використаних об`єктом споживача об`ємів природного газу, поданого ним до суду. Також зазначав про відсутність між ним та позивачем будь-яких договірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги фактично є аналогічними тим, якими відповідач обґрунтовував свою позицію під час перегляду справу в суді першої інстанції.
Відхиляючи аргументи скаржника про відсутність між сторонами договірних правовідносин, колегія суддів зауважує про таке.
Власність зобов`язує (ч.4 ст. 319 ЦК України). 
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 322 ЦК України).
Матеріали справи не містяться відомостей, які б свідчили про те, що у цій справі договір з постачальником «останньої надії» було припинено до закінчення 60-добового граничного строку, тобто постачальник «останньої надії» не припинив постачання природного газу споживачу, який був включений до його реєстру, а споживач продовжував споживати природний газ за відсутності у нього іншого постачальника, 
Відтак, відсутні підстави стверджувати, що такі правовідносини є недоговірними, враховуючи, що договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» вважається укладеним шляхом акцептування публічної оферти споживачем через сам факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.
Факт споживання природнього газу відповідачем не заперечується, як і часткова оплата послуг за надані послуги. 
Установивши, що відповідач, який є власником будинку за адресою:     АДРЕСА_1 своєчасно та у повному обсязі не здійснював оплату за надані послуги з постачання природного газу, 
суд першої інстанції, з висновкам якого погоджується колегія суддів, дійшов в цілому обґрунтованого висновку щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості.
Водночас, судом першої інстанції, належним чином не перевірено аргументи відповідача щодо доведеності та обґрунтованості заявленого позивачем розміру вказаної вище заборгованості за допомогою належних та допустимих доказів.
Як убачається з матеріалів справи, згідно наданої позивачем інформації по рахунку споживача, об`єм споживання газу за даними оператора ГРМ, складає - 6589, 61 куб.м. 
Водночас, з наданого відповідачем до суду першої інстанції акту звіряння фактично використаних об`єктом споживача об`ємів природного газу убачається, що упродовж 16 вересня 2021 року - 04 грудня 2024 року відповідачем спожито природний газ у загальній кількості 842 куб.м.
Вказаним вище обставинам, на які скаржник посилався під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд не надав належної правову оцінку, не звернув увагу на суттєву розбіжність, яка міститься у відомостях наданих сторонами, та стосується предмету доказування, а саме дійсного обсягу спожитого газу, що впливає на розмір заборгованості та безпосередньо стосується правильного вирішення спору у цій справі. 
Крім цього, суд не врахував, що обрахунок спожитого газу АТ «Одесагаз» здебільшого здійснювало не на підставі показників лічильника споживача, а за плановими обсягами, про що зазначено у вказаному вище акті та саме ці відомості взяті за основу позивачем під час формування позову та звернення до суду. 
Наведене вище викликає раціональний сумнів у обґрунтованості тієї інформації, що зафіксована по рахунку споживача у розділі «фінансовий стан» станом на час звернення позивача до суду. 
Сторонами наразі не заперечується, що після проведення звіряння розрахунків за природний газ, встановлено факт споживання відповідачем природного газу у обсязі 
869 куб.м. на загальну суму 6915,94 грн, з яких скаржником сплачено 6342 грн, тобто заборгованість складає 573,94 грн, відомості про сплату якої у справі відсутні. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заборгованості з 48934,21 грн до 573,94 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 1,17% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову підлягає зменшенню з 2422,40 грн до 
28,34 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду, апеляційну скаргу задоволено частково, розмір задоволених позовних вимог зменшено на 98,83% від загального обсягу позовних вимог, тому сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» у розмірі 3591,48 грн (3634*98,83%). 
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2026 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ з 48934,21 грн до 573,94 грн та суму судового збору з 2422,40 грн до 28,34 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (ЄДРПОУ 40121452) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3591,48 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:         О.Ю. Карташов

М.В. Назарова