ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 990/131/26
провадження № 11-230заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/131/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2026 року (судді Смокович М. І., Білак М. В., Мацедонська В. Е., Єресько Л. О., Соколов В. М.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 17 квітня 2026 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Курзіна Олександра Анатолійовича звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі 
також - ВРП, Рада, відповідач) як правонаступника Вищої ради юстиції 
(далі - ВРЮ) з вимогами: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року № 1215/0/15-12 «Про залишення без задоволення скарги кандидата на посаду судді безстроково ОСОБА_1 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2012 року № 200/бо-12 про відмову у рекомендуванні названого кандидата для обрання на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва безстроково» (далі - рішення ВРЮ № 1215/0/15-12) у повному обсязі; 
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 у частині внесення подання Президентові України про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено.
2. У позовній заяві позивач, зокрема, просив поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин. На обґрунтування цієї вимоги ОСОБА_1. посилався на те, що після ухвалення Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) рішень, зокрема «Олександр Волков проти України», «Куликов та інші проти України», судова практика у спорах цієї категорії змінилась у бік задоволення відповідних позовів суддів, звільнених у 2010-2014 роках. Як зазначає позивач, до цього не було сформовано ефективної судової практики, як і не існувало ефективного засобу правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
3.  ОСОБА_1 доводить, що про появу «позитивної» судової практики він дізнався лише на початку 2026 року після розмови із суддею ОСОБА_2 , який, власне, і повідомив йому про ці обставини. Ознайомившись із такою судовою практикою, позивач вперше для себе з`ясував, що рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 може бути визнане незаконним і скасоване. 
4. На підтвердження своїх доводів у частині поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач 21 квітня 2026 року надав суду нотаріально засвідчену «Заяву свідка», згідно з якою ОСОБА_2 , з-поміж іншого, пояснив, що під час обговорення «позитивної» судової практики з позивачем, останній виглядав здивованим та схвильованим почутою інформацією, пояснивши це своєю необізнаністю щодо можливої незаконності рішення ВРЮ. Це, на думку ОСОБА_2 , підтверджує той факт, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав та про існування ефективного засобу їх захисту лише у 2026 році. 
Рух позовної заяви та короткий зміст ухвали суду першої інстанції
5. Ухвалою від 27 квітня 2026 року Касаційний адміністративний суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачеві строк для усунення виявлених судом недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з іншими підставами для поновлення такого строку. 
6. Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), і немає підстав для його поновлення, оскільки наведені позивачем причини пропуску строку, зазначені в позовній заяві, суд визнав неповажними.
7. Висновок про неповажність причин пропуску строку суд мотивував тим, що протягом більше тринадцяти років позивач проявляв пасивну поведінку у питанні звернення до суду з цим позовом, яка зумовлена його суб`єктивним сприйняттям ефективності судового захисту. Посилання позивача на практику ЄСПЛ і свідчення ОСОБА_2 , викладені в наданій заяві, суд визнав такими, що не впливають на порядок обчислення строку звернення до суду з позовом і не змінюють його, а так само не доводять наявності об`єктивних і непереборних перешкод, що завадили позивачеві звернутися до суду з позовом в межах строку, встановленого для цього.
8. 07 травня 2026 року на виконання вимог зазначеної ухвали суду ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити пропущений строк.
9. Оцінивши наведені позивачем нові причини пропуску строку звернення до суду, Касаційний адміністративний суд дійшов висновку, що такі не є поважними, у зв`язку із чим у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду відмовив, а позовну заяву повернув на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
10. Судове рішення вмотивоване тим, що усі наведені позивачем причини пропуску строку не змінюють попереднього висновку суду про те, що у позивача не було об`єктивних перешкод для реалізації права на звернення до суду з позовом раніше ніж через тринадцять років, але він цього не зробив через власну незацікавленість, неорганізованість і байдуже ставлення до права на доступ до суду. 
11. Суд повторив, що момент, коли відбулася приватна розмова між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , не впливає на визначення дати, з якої позивач дізнався про порушення своїх прав, а обставини і предмет такої розмови не стосуються фактів, які можуть пояснити поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 
12. Так само суд оцінив доводи позивача щодо заявленої ним відсутності доступу до судової практики і зміни професії, визнавши, що такі обставини не впливають на відлік строку звернення до суду. Окремо суд зауважив, що відповідна судова практика, яку позивач називає «ефективною», існувала і до судової реформи. 
13. У підсумку суд визнав неспростованим той факт, що з боку позивача після ухвалення рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 і до 2026 року не було активних дій для реалізації права на захист, як наслідок, немає поважних підстав для поновлення пропущеного строку після спливу настільки тривалого проміжку часу.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог 
14.  ОСОБА_1 не погодився з висновками Касаційного адміністративного суду і через свого представника - адвоката Курзіна О. А. подав апеляційну скаргу, за змістом якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду і поновити його, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по суті.
15. На обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що суд застосовував спеціальний (місячний) строк звернення до суду до обох позовних вимог, хоча такий не є застосовним до другої вимоги про скасування подання про звільнення судді з посади. Вважає, що до такої позовної вимоги застосовним є загальний (шестимісячний) строк звернення до суду.
16. Також позивач вважає, що суд неправильно визначив дату початку відліку строку, ототожнивши обізнаність про рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 з обізнаністю про порушення прав. Вважає, що у грудні 2012 року у нього не було жодних підстав усвідомлювати, що ухвалене рішення є оспорюваним саме на тих підставах, з яких почала формуватися «позитивна» судова практика. На переконання позивача, суд у цьому контексті не дослідив питання ступеня ймовірності обізнаності позивача про порушення його прав.
17. Позивач зазначає і про те, що судове рішення не містить вмотивованої оцінки його доводів про наявність дискримінації відносно нього, адже існує судова практика про поновлення строку звернення до суду у справах цієї категорії, натомість позивачеві у поновленні відповідного строку відмовлено, чим порушено принцип рівності, встановлений у статті 5 КАС України. 
18. Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для допиту свідка ОСОБА_2 , вважаючи такі висновки непереконливими. Доводить, що покази ОСОБА_2 як свідка є належним засобом доказування факту відсутності в позивача до розмови з цією особою конкретної інформації про те, що рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 може бути успішно оскаржене саме на підставі невідповідності складу ВРЮ вимогам статті 6 Конвенції.
19. На переконання позивача, суд допустив некоректне застосування рішення ЄСПЛ «Сабадаш проти України», а також неправильно оцінив доводи про відсутність доступу до судової практики. Вважає, що недостатнім є сам лише факт наявності відкритого реєстру, необхідно було встановити, що позивач мав реальну спроможність самостійно відстежити, правильно ідентифікувати та інтерпретувати релевантні судові рішення без фахової правничої допомоги. Однак цих питань суд не дослідив.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги позивача
20. ВРП у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
21. Відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ті обставини, про які зазначає ОСОБА_1 як поважні причини пропуску строку, є неповажними, оскільки право на звернення до суду з позовом виникає з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність, які впливають на її права, а не з моменту, коли така особа отримала правову консультацію, дізналася про інші судові рішення або змінила оцінку перспектив спору. Рада не погоджується з тим, що до позовних вимог, заявлених позивачем, застосовується різний строк звернення до суду. Вважає, що з огляду на характер спірних правовідносин до них застосовується спеціальний (місячний) строк звернення до суду.
22. ВРП погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на зміну судової практики, приватну розмову з іншою особою, усвідомлення перспектив судового захисту або втрату «інституційних зв`язків» із судовою системою не можна вважати поважною причиною пропуску процесуального строку. Такі обставини стосуються суб`єктивної оцінки позивачем доцільності звернення до суду, однак не підтверджують існування об`єктивних перешкод для реалізації права на судовий захист.
23. Підсумовуючи, Рада зазначає, що позивач був обізнаний про рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 з моменту його ухвалення. Звернення до суду через понад тринадцять років після ухвалення оскаржуваного рішення не може вважатися своєчасним або таким, що пропущене з поважних причин, якщо особа не довела існування об`єктивних і непереборних перешкод для звернення до суду. Наведені ж позивачем обставини не свідчать про наявність таких перешкод.
Рух апеляційної скарги
24. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27 травня 2026 року відкрила провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 18 червня 2026 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Висновки щодо дотримання строку звернення до суду з позовом 
25. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
26. Відповідно до частин першої - третьої статті 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин - грудень 2012 року) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
27. Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 122 КАС України (в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
28. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
29. Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними визначених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
30. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
31. Крім того, згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
32. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що КАС України чітко визначає момент, з яким пов`язаний початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
33. Характер спірних у цій справі правовідносин полягає у незгоді позивача з рішенням ВРЮ № 1215/0/15-12, на підставі якого позивача було звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено.
34. Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що як на момент виникнення спору, так і на момент подання до суду адміністративного позову, строк для звернення з ним був встановлений тривалістю один місяць.
35. Оскільки спір виник з приводу проходження позивачем публічної служби та її припинення, до спірних правовідносин слід застосовувати саме місячний строк звернення до суду, а вирішальним для визначення додержання особою такого строку є встановлення часу, коли особа фактично дізналася або повинна була дізнатися про зміст оскаржених рішень.
36. Доводи позивача про те, що до його вимог застосовуються різні строки звернення до суду є безпідставними, адже усі вони мають єдиний зміст. Крім того, друга вимога позивача (про скасування рішення в окремій частині) охоплюється (поглинається) першою позовною вимогою (про скасування рішення повністю). Тому і виокремлення позивачем другої вимоги як самостійної, і доводи про їх сутнісну різницю є необґрунтованими. 
37. З цих підстав Велика Палата Верховного вважає, що датою виникнення у позивача права на звернення до суду з цим позовом є прийняття ВРЮ рішення, яке ОСОБА_1 вважає таким, що порушує його права, свободи та/або інтереси. Звертаючись до суду з позовом лише у квітні 2026 року, позивач очевидно пропустив строк, встановлений для цього КАС України.
38. Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи позивача, за змістом яких у спорах цієї категорії дата початку обчислення строку звернення до суду може варіюватися залежно від підстав позову.
39. Законодавець чітко визначив, що початок відліку строку звернення до суду пов`язується з моментом, коли позивач дізнався або мав дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів, а не з моментом, коли позивач усвідомив, що відповідне рішення порушує його права. 
40. Оскільки позивач не заперечує, що про рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 він дізнався безпосередньо після його прийняття, він не був позбавлений можливості для вжиття заходів з метою формування власного розуміння щодо його правомірності в межах встановленого строку звернення до суду, проте не зазначає про вчинення таких дій протягом більше ніж тринадцяти років. 
Висновки щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду
41. Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
42. Поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
43. Як поважні причини слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
44. Обґрунтування пропуску строку звернення до суду причинами, не пов`язаними з наявністю об`єктивних перешкод для своєчасного вчинення процесуальної дії, не можна визнати обґрунтованими підставами для його поновлення.
45. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску строку не є поважними, адже не підтверджують наявності тих самих об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
46. Усі приведені позивачем доводи є суб`єктивними, адже стосуються саме його особистого ставлення до причин пропуску строку, а саме усвідомлення можливості скасування рішення ВРЮ після спілкування зі знайомим щодо існування певної судової практики. 
47. Однак, за практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанова від 21 травня 2026 року у справі № 990/50/26), зміна особистого суб`єктивного сприйняття позивачем спірних правовідносин, а саме рішення ВРЮ № 1215/0/15-12 (із законного на незаконне), не свідчить про наявність тих об`єктивних обставин, які можна оцінити як поважні.
48. Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи позивача про те, що відносно позивача допущено дискримінацію шляхом звуження його права на звернення до суду з позовом за наявності судових рішень, якими іншим особам було поновлено строк звернення до суду з подібними позовами. Позивач не навів конкретного судового рішення, яке б демонструвало поновлення строку звернення до суду з подібним позовом після спливу тринадцяти років в умовах наведення заявником аналогічних причин пропуску строку.
49. Більше того, питання поважності причин пропуску процесуальних строків вирішується судом у кожній окремій справі виходячи з установлених у ній обставин. Отже, факти поновлення / непоновлення строків звернення до суду не можна оцінювати через призму дискримінації.
50. Пасивна поведінка позивача і невжиття ним жодних самостійних дій для з`ясування відповідних обставин не належать до непереборних обставин чи об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову. Можливість отримати відповідну інформацію в разі наявності у позивача сумнівів у правомірності рішення ВРЮ залежала виключно від волевиявлення позивача. Натомість саме позивач обрав для себе пасивну форму своєї поведінки у цьому питанні.
51. Також варто зауважити, що позивач безпідставно ототожнює відсутність ефективного захисту порушених прав у розумінні статті 13 Конвенції і практики ЄСПЛ із невикористанням жодного зі способів захисту, прямо передбачених законом. 
52. Тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами ВРП, що посилання позивача на зміну судової практики, появу відповідних рішень ЄСПЛ, приватну розмову з іншою особою, усвідомлення перспектив судового захисту або втрату «інституційних зв`язків» із судовою системою не можна вважати поважною причиною пропуску процесуального строку. Такі обставини стосуються суб`єктивної оцінки позивачем доцільності звернення до суду, однак не підтверджують існування об`єктивних перешкод для реалізації права на судовий захист.
53. У контексті приведеної позивачем практики ЄСПЛ і доводів про некоректне застосування судом першої інстанції його деяких позицій Велика Палата Верховного Суду зазначає, що такі доводи не підтверджують наявності поважних підстав для поновлення строку звернення до суду конкретно у цій справі після спливу тринадцяти років з дня ухвалення рішення ВРЮ № 1215/0/15-12.
54. За змістом статті 6 Конвенції кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
55. Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
56. У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
57. Також у пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зазначив: «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
58. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
59. КАС України встановив спеціальний і доволі стислий строк звернення до суду для такої категорії спорів (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби), і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист. Реалізувати своє право на захист у порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.
60. Натомість таких причин позивач не навів, а матеріали цієї справи їх наявності не підтверджують. 
61. Доводи про необхідність допиту свідка ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, момент приватної розмови з цією особою не засвідчує наявності протягом тринадцяти років об`єктивних перешкод для звернення до суду з цим позовом. Більш того, з огляду на письмові заяви позивача у цій справі він зайняв суперечливу позицію щодо моменту проведення такої розмови. Так, у позові, заяві про поновлення строку і в апеляційній скарзі позивач зазначає, що така обставина мала місце на початку 2026 року, однак у клопотанні про долучення як доказу у справі «заяви свідка» позивач зауважує, що ця заява підтверджує факт розмови з позивачем на початку 2024 року, а зазначення у ній 2026 року є очевидною технічною опискою (т. 1, а. с. 11).
62. Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що повідомлені позивачем причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, а тому заява про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає.
63. Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
64. Частинами першою і другою статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
65. Ураховуючи, що позовна заява подана після закінчення строку, встановленого КАС України, і підстави для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, указані ОСОБА_1 , визнані неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
66. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
67. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
68. Велика Палата Верховного Суду вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2026 року у справі № 990/131/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді: | О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко О. А. Губська А. А. Ємець В. В. Король О. В. Кривенда М. В. Мазур | | Н. М. Мартинюк С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець О. В. Ступак М. Ю. Тітов І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич