ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2883/26
Головуючий у першій інстанції – Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1593/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого-судді Разгуляєвої О. В.,
суддів Луговця О. А., Любчика О. В.,
із секретарем Шапко В. М.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Регіональна філія «Південно-Західна залізниця Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання поновити на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2026 року адвокат Богданова І. Д. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просила: 
зобов`язати АТ «Українська залізниця» поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поста централізації 4 розряду станції Чернігів Київського регіону виробничого підрозділу служба роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на період з 30.09.2025 по дату видачі йому засвідченої у відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, копії наказу (розпорядження) про звільнення, шляхом внесення зміни до наказу (розпорядження) Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» виробничого штату виробничого підрозділу служба роботи станцій № 897/ОС від 23.09.2025 про припинення трудового договору (контракту) в частині дати звільнення, змінивши дату звільнення з 30.09.2025 на дату видачі ОСОБА_1 засвідченої у відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, копії наказу (розпорядження) про звільнення, та на виконання вимог частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України шляхом видачі ОСОБА_1 копії зазначеного наказу (розпорядження) про звільнення, про що відповідний запис дня звільнення – день видачі ОСОБА_1 засвідченої належним чином копії наказу (розпорядження) про звільнення шляхом внесення до трудової книжки ОСОБА_1 , а раніше внесений запис до трудової книжки про день звільнення 30.09.2025 – визнати недійсним;
стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , передбачений частиною п`ятою статті 235 Кодексу законів про працю України, середній заробіток з розрахунку середньоденного заробітку 940,23 грн за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі засвідченої у відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця – з 01.10.2025 по день видачі засвідченої у відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, копії наказу (розпорядження) про звільнення, обчислений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;
допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за один місяць у сумі 25 386,21 грн.
В обґрунтування посилалася, що з 02.07.1990 по 30.09.2025 ОСОБА_1 працював у виробничому штаті виробничого підрозділу служба роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця».
Вказувала, що 23.09.2025 ОСОБА_1 подав заяву до роботодавця щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк у зв`язку із різким погіршенням стану здоров`я і наказом № 897/ОС від 23.09.2025 позивач був звільнений з роботи 30.09.2025 та у цей день йому видано факсимільну копію наказу про звільнення, на якій поставлений штамп «ЗГІДНО з ОРИГІНАЛОМ», а у штампі поставлена дата «30.09.2025 р.» та підпис особи, яка видала вказану копію наказу.
Як стверджував позивач, відповідач видав позивачу факсимільну копію наказу про звільнення, яка не була засвідчена у встановленому порядку відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, а тому вважав, що така копія не має юридичної сили та це є порушенням ч. 1 ст. 47 КЗпП, оскільки роботодавець у день звільнення має видати копію наказу про звільнення, а в даному випадку було видано факсимільну копію наказу про звільнення позивача, враховуючи, що у верхньому правому куті вказаної копії наказу, відсутня відмітка «копія».
Також адвокат зазначала, що якщо не проставити у правому верхньому куті копії наказу про звільнення штампу «копія», то такої копії наказу не буде, оскільки вказаний реквізит «копія», вказує, що саме з оригіналу виготовлено копію документа. Тому вважає, що вказане свідчить про вину роботодавця у невидачі позивачу копії наказу про звільнення в день звільнення, тому на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про зобов`язання поновити на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відмовлено.
Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 на час видачі позивачу копії наказу про його звільнення, не було передбачено про необхідність проставляти напис «копія» на лицьовому боці в правому верхньому куті.
Також за висновком суду, підстави для застосування положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України відсутні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач після звільнення мав намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак його стримувало чи створювало перешкоди відсутність трудової книжки та копії наказу про звільнення, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем права позивача на працю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Богданова І. Д. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
За доводами скарги рішення суду першої інстанції було ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення заявник посилається на те, що суд не дослідив визначальну обставину цієї справи, яка полягає в тому, що в порушення ч. 1 ст. 47 КЗпП України», Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, та Національного стандарту України ДСТУ 4163-2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 01.07.2020 № 144 , у день звільнення ОСОБА_1 – 30.09.2025 роботодавець не видав працівникові засвідчену відповідно до п. 8, 9 ст. 11 Правил № 1000/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) копію наказу (розпорядження) про звільнення - на факсимільній копії відсутнє найменування посади, власне ім`я та прізвище особи, яка зобов`язана засвідчити копію, відбиток печатки відповідного структурного підрозділу, що дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.
Заявник вказує, що у відповідь на письмовий запит ОСОБА_1 про надання йому засвідченої встановленим порядком копії наказу про звільнення, відповіддю № НЗК-3- 09/232 від 27.02.2026, яку позивач отримав 28.02.2026, відповідач відмовив у її наданні, проте у рішенні суд першої інстанції вказав, що позивач отримав копію наказу про звільнення у день звільнення, що не відповідає дійсності.
Також заявник вважає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції неправомірно врахував висновки постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 569/6979/20, які не є релевантними до фактичних обставин цієї справи, оскільки сформовані Верховним Судом щодо положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України у взаємному зв`язку з ч. 1 ст. 47 КЗпП України у редакції, яка на період правовідносин цього позову втратила чинність.
Як стверджує заявник, в порушення положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, викладених у п.20 постанови Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18, на які посилався позивач у позові, та в яких Верховний Суд виснував, що оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документу, відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії, відбитку печатки відповідного структурного підрозділу дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.
В обгрунтування зазначених доводів апеляційної скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 11.09.2018 у справі № 826/15414/17 та від 07.06.2023 у справі №П/990/109/23, які теж не врахував суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі.
Також заявник зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач у процесуальних документах і в судовому засіданні спростував зазначені позивачем обставини і докази, також матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач довів відсутність своєї вини.
Вважає, що бездіяльність відповідача суперечить п. 6.57, 6.58 Інструкції з діловодства в АТ «Укрзалізниця», у якій передбачено, що копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку, відмітка про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії, про що було вказано у відзиві на позовну заяву та доповнено судом у рішенні, що свідчить про те, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
За доводами скарги, при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, зокрема неправильно тлумачив приписи ч. 1 ст. 47 КЗпП України у взаємному зв`язку з Правилами № 1000/5 та ДСТУ 4163-2020 та не застосував зазначені норми закону про те, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, засвідчену у встановленому законом порядку; не застосував до спірних правовідносин норму ч. 5 ст. 235 КЗпП України про те, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; неправильно тлумачив приписи ч. 1 ст. 47 КЗпП України, оскільки пов`язав предмет і підставу позову у цій справі з нормою ч. 1 ст. 235 КЗпП України, оскільки невидача у день звільнення працівнику копії наказу про звільнення, що є головною обставиною цієї справи, не є похідною від причини звільнення (або навпаки); застосував норму ч. 1 ст. 235 КЗпП України, яка не підлягає застосуванню в межах правовідносин цього спору.
На переконання заявника, суд залишив поза увагою те, що відповідач, як роботодавець, несе відповідальність за невидачу в день звільнення засвідченої встановленим порядком копії наказу (розпорядження) про звільнення, те, що останній неналежно виконав обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 47 КЗпП України, наслідком чого ч. 5 ст. 235 цього Кодексу передбачена відповідальність для роботодавця у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Крім того заявник стверджує, що з огляду на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України та Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 та враховуючи, що позивач досі перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем, він скористався правом звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду без обмеження будь- яким строком. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі №127/2697/23, від 04.04.2023 у справі №640/8348/21.

Аргументи інших учасників справи
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник АТ «Українська залізниця» Гуслякова М. З. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 – без змін. В обгрунтування посилається, що доводи, зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними га такими що не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 у справі № 750/2883/26 є законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Вказує, що в розумінні ст. 47 КЗпП України роботодавець в день звільнення, 30.09.2025 видав позивачу копію наказу про звільнення, що позивач не заперечує. Проте, як зазначає заявник, у відповідь на адвокатський запит електронним документом від 06.02.2026 № НЗК ГІЗЗ-1-13/87 було надані затребувані документи, завірені належним чином у відповідності до п. 5.26 ДСТУ 4163:2020 (Державний стандарт України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів.»), п. 8 глави 10 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5 та п. 6.58 Інструкції з діловодства в АТ «Укрзалізниця», де чітко вказано, що відмітка про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом». Чинне законодавство та ДСТУ 4163:2020 визначають юридичну силу копії через реквізит № 26 (відмітка про засвідчення копії), слово «Копія» у верхньому куті має лише інформативний характер і не замінює собою процедуру засвідчення.
Наголошує, що факт отримання копії наказу працівником у день звільнення підтверджується належними доказами, зокрема у наказі про звільнення є особистий підпис ОСОБА_1 про те, що з наказом (розпорядженням) він ознайомлений та отримав копію наказу 30.09.2026 про звільнення за власни м бажанням за ст. 38 КЗпП України. В обгрунтування заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 306/1648/17 та вважає, що трудових правовідносинах, як працівник, гак і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Крім того, як зазначає заявник, 18.02.2026 рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/16981/25 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги задоволено частково і станом на день подачі апеляційної скарги, справа № 750/16981/26 розглядається Чернігівським апеляційним судом. Під час розгляду вказаної справи підстави звільнення, відповідність копії наказу про звільнення та дата звільнення позивачем не оскаржувались.
Тому вважає, що видача копії наказу від 23.09.2025 № 897/ос «Про припинення трудового договору» в день звільнення позивача (30.09.205) відбулась у спосіб передбачений статтею 47 КЗпП України, оскільки Правилами № 1000/5 на час видачі позивачу копії наказу про його звільнення, не було передбачено про необхідність проставляти напис «копія» на лицьовому боці у правому верхньому куті.
Також заявник вважає обгрунтованим висноввок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ч. 5 ст. 235 КЗпП України.
Відзив на апеляційну скаргу Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.07.1990 року перебував у трудових правовідносинах у виробничому штаті виробничого підрозділу служба роботи станції Регіональної філії Південно-Західна» залізниця Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 20.08.2025 (а.с.20).
На підставі наказу (розпорядження) № 897/00 від 23.09.2025 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений з роботи у Регіональній філії Південно-Західна» залізниця Акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 30.09.2025 (а.с.21).
Як на підставу вимоги про зобов`язання поновити на роботі, позивач вказує, що йому та у подальшому на запит його адвоката, відповідач видав копію наказу про його звільнення не належним чином засвідчену, а саме у верхньому правому куті не вказано «копія», що на думку позивача, є порушенням ст. 47 КЗпП України, оскільки не належним чином посвідчена копію наказу про звільнення не має юридичної сили.
Судом також встановлено, що з наявних у матеріалах справи копій наказу про звільнення позивача убачається, що у правому верхньому куті відсутній запис «копія».
У поданому позові ОСОБА_1 просив зобов`язати АТ «Українська залізниця» поновити його на посаді оператора поста централізації 4 розряду станції Чернігів Київського регіону виробничого підрозділу служба роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на період з 30.09.2025 по дату видачі йому засвідченої у відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, копії наказу, змінити дату звільнення у трудовій книжці, а раніше внесений запис до трудової книжки про день звільнення 30.09.2025 – визнати недійсним та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позиція апеляційного суду
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – Сапон І. В., представника АТ «Українська залізниця» Гуслякової М.З., обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 на час видачі позивачу копії наказу про його звільнення, не було передбачено про необхідність проставляти напис «копія» на лицьовому боці у правому верхньому куті.
Також за висновком суду, підстави для застосування положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України відсутні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач після звільнення мав намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак його стримувало чи створювало перешкоди відсутність трудової книжки та копії наказу про звільнення, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем права позивача на працю.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.
Відповідно до вимог статей 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. 
Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.
Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Для припинення трудового договору з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, необхідне волевиявлення працівника, яке має бути чітким, добровільним і вираженим у письмовій формі.
Як убачається з матеріалів справи, на підставі наказу (розпорядження) № 897/00 від 23.09.2025 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений з роботи у Регіональній філії Південно-Західна» залізниця Акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 30.09.2025.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач видав позивачу факсимільну копію наказу про звільнення, яка не була засвідчена у встановленому порядку відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, а тому вважав, що така копія не має юридичної сили та це є порушенням ч. 1 ст. 47 КЗпП, оскільки роботодавець у день звільнення має видати копію наказу про звільнення, а в даному випадку було видано факсимільну копію наказу про звільнення позивача, враховуючи, що у верхньому правому куті вказаної копії наказу, відсутня відмітка «копія», тому просив поновити його на посаді з 30.09.2025 по дату видачі йому належним чином засвідченої копії наказу, змінити дату звільнення у трудовій книжці, а раніше внесений запис до трудової книжки про день звільнення 30.09.2025 – визнати недійсним та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Апеляційний суд враховує, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Пунктом 1 глави 11 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, передбачено, що порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи.
Згідно п. 6.57, 6.58 Інструкції з діловодства в АТ «Укрзалізниця» копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Відмітка про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії (а.с. 63-66).
Відповідно до п. 8 глави 11 розділу II Правил № 1000/5, копія набуває юридичної сили лише у разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії та проставляється нижче реквізиту документа «Підпис».
У абзаці шістнадцятому п. 8 глави 11 розділу II Правил № 1000/5, передбачено, що відмітка «Копія» проставляється на лицьовому боці у правому верхньому куті першого аркуша документа.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, абз. 16 п. 8 глави 11 розділу II Правил № 1000/5, доповнений Наказом Міністерства юстиції № 667/5 від 16.03.2026, тобто після того, як позивачу та повторно його адвокату було видано копію наказу про звільнення ОСОБА_1 та на час видачі наказу про звільнення обов`язок проставляння відмітки «копія» на лицьовому боці в правому верхньому куті першого аркуша документа була відсутня.
Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Правилами № 1000/5 на час видачі позивачу копії наказу про його звільнення, не було передбачено необхідність проставляння напису «копія» на лицьовому боці в правому верхньому куті.
Посилання ОСОБА_1 у позові та апеляційній скарзі на те, що видана йому копія наказу не містить найменування посади, власне ім`я та прізвище особи, яка засвідчила копію, відбиток печатки відповідного структурного підрозділу не спростовують правильність висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поновити його на посаді з 30.09.2025 по дату видачі йому належним чином засвідченої копії наказу (розпорядження) про звільнення, зміну дати звільнення та внесення змін до трудової книжки, враховуючи, що недотримання правил оформлення копії наказу про звільнення не є підставою для поновлення на роботі та не є вимушеним прогулом з огляду на положення ст. 47 КЗпП України.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем ОСОБА_1 , що він був звільнений на підставі його особистої заяви 30.09.2025 та отримав копію наказу про звільнення у цей же день, тобто в даному випадку роботодавець, дотримався вимог ст. 47 КЗпП України, яка стосується видання працівникові копії наказу (розпорядження) про його звільнення саме у день звільнення.
Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Отже, відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки або копії наказу про звільнення настає лише тоді, коли така затримка відбулася з вини роботодавця і дійсно перешкоджала працевлаштуванню працівника.
У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
За загальними правилами доказування, визначеними ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Колегія суддів виходить з того, що позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних і доказів на підтвердження того, що він після звільнення мав намір працевлаштуватись на іншу роботу, проте в зв`язку з видачею неналежним чином оформленої, на думку позивача, копії наказу про звільнення створювало перешкоди для його подальшого працевлаштування.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що саме по собі недотримання правил оформлення копії наказу про звільнення не створювало для ОСОБА_1 будь-яких перешкод у реалізації його трудових прав та не доведено порушення норм трудового законодавства відповідачем.
Крім того, апеляційний суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, що набрав чинності 10 червня 2021 року, статтю 48 КЗпП України викладено у новій редакції, відповідно до якої, зокрема облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Після 10 червня 2021 року трудова діяльність працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому подання трудової книжки чи надання копії наказу про звільнення при влаштуванні на роботу законом не визначено як обов`язкове.
Встановивши, що АТ «Українська залізниця» у день звільнення позивача (30.09.2025) вчинило дії щодо видачі наказу, а позивач фактично оскаржує виключно технічний порядок завірення копії документа (відповідність Наказу Мін`юсту № 1000/5), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність факту затримки видачі документів з вини роботодавця. Крім того, вимога про поновлення на роботі на обмежений проміжок часу не відповідає визначеним законом способам захисту порушених трудових прав працівника (ст. 235 КЗпП України), що виключає задоволення позову.
Враховуючи, що судом у цій справі не було встановлено порушення права позивача у зв`язку з видачею йому копії наказу про його звільнення з недотриманням правил оформлення, тому в даному випадку відсутні підстави для вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права та не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права.
Не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про необґрунтоване застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення правових висновків Верховного Суду, викладений у постанові від 14.07.2021 у справі № 569/6979/20, оскільки посилання судом першої інстанції у рішенні на
нерелевантну практику Верховного Суду не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права в різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовими висновками суду та не містять посилань на такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду по даній справі та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14.07.2026.

Головуючий О. В. Разгуляєва

Судді О. А. Луговець

О. В. Любчик