Провадження № 2/522/4475/26
Справа № 522/11514/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року            м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання Костинюк В.В.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором на надання послуг з утримання паркомісць,
ВСТАНОВИВ:
Позивач 26.05.2025 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором на надання послуг з утримання паркомісць у підземному паркінгу за період з 01.07.2008 по 01.07.2025 у розмірі 319 100 грн, інфляційні витрати у розмірі 697 979,92 грн, три відсотки річних у розмірі 162 741 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ФОП ОСОБА_1 та громадянином Німеччини ОСОБА_3 28.06.2008 укладено договір про надання послуг з утримання трьох паркомісць № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , що розташовані в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту укладення договору відповідач фактично не здійснював оплату за надані послуги, крім короткотривалого користування паркінгом на початку дії договору. Станом на 01.07.2025 заборгованість відповідача складає 319 100 грн. Три відсотка річних та інфляційні нарахування позивач нараховує на підставі ст.625 ЦК України за весь період заборгованості з 2008 по 2025 роки.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла у провадження судді Донцова Д.Ю.
Ухвалою від 16.07.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову.
Після усунення недоліків позову, ухвалою від 13.08.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.
На підставі розпорядження Приморського районного суду м. Одеси №46/26 від 12.01.2026 на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 25.11.2025 щодо тимчасового відсторонення судді Приморського районного суду м.Одеси Донцова Д.Ю. від здійснення правосуддя та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, по справі було проведено 12.01.2026 повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа 13.01.2026 передана судді Бондарю В.Я. 
Ухвалою від 13.01.2026 справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання 03.03.2026.
До суду 27.01.2026 надійшов відзив представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачу не відомо про існування договору на підставі якого пред`явлено позов та заперечує його укладення. Копію договору вважає неналежним доказом, оскільки не зазначено відомостей про фактичну наявність оригіналу договору та відсутність інформації про можливість подання оригіналу до суду. Позивач не надав жодних доказів, які б свідчить про існування договірних правовідносин між сторонами. Позивач пояснює, що фактичне користування паркомісцем та будь-яка взаємодія з відповідачем припинилася у 2009 році, тобто позов мав бути поданий не пізніше 2012 року, а тому позивачем пропущено строк позовної давності. На правовідносини між сторонами не розповсюджується дія законодавства щодо житлово-комунальних послуг, адже позов подано щодо обслуговування паркомісць, які знаходяться в торгово-розважальному центрі. Нарахування проводиться позивачем за період коли відповідач не користувався об`єктом права власності, а тому позивач здійснює нарахування за відсутності фактичного споживання послуг.
До суду 29.01.2026 надійшла відповідь на відзив від ФОП ОСОБА_1 у якій вказано, що у позивача наявний оригінал договору, укладений з відповідачем 28.06.2008. Відповідач як власник паркомісць зобов`язаний їх утримувати. Перебування відповідача за кордоном не звільняє його від обов`язку сплачувати за послуги з охорони, прибирання, освітлення паркінгу. Несплата за послуги з утримання майна є триваючим правопорушенням. Позивач тривалий час був позбавлений можливості встановити адресу відповідача, який проживав у Тайланді, що є форс-мажорною обставиною зупинення строків позовної давності. Поведінка відповідача є прикладом крайньої недобросовісності, а застосування строків позовної давності призведе до несправедливості та фактичного пограбування позивача як підприємця, який всі ці роки сумлінно виконував свої обов`язки. 
Представник відповідача ОСОБА_5 04.02.2026 подала до суду заперечення на відповідь на відзив у якій вказано, що відповідач не надав оригіналу договору, укладення якого заперечується відповідачем, а тому, позовні вимоги є необґрунтованими. Термін «триваюче порушення» застосовується у судовій практиці щодо стягнення кредитної заборгованості, а тому не може бути застосовано до правовідносин, що виникли між сторонами.
У підготовчому засіданні 03.03.2026 проведеному за участі ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_6 , судом поновлено строк та прийнято до провадження відзив, прийнято відповідь на відзив та заперечення. Судом задоволено клопотання представника відповідача та надано стороні відповідача строк для звернення до експертної установи з метою підтвердження чи спростування підписання договору. У результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 31.03.2026.
У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду, розгляд справи у судовому засіданні 31.03.2026 відкладено на 07.05.2026.
У судовому засіданні 07.05.2026 проведеному за участі ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_6 , судом повернуто докази подані позивачем разом з клопотанням від 31.03.2026 через не направлення доказів стороні відповідача. З метою уточнення інформації про докази необхідні для проведення експертизи, розгляд справи відкладено на 01.07.2026.
У судовому засіданні 01.07.2026 проведеному за участі ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_6 , позивач вказав, що не знав про те, що договір не підписаний відповідачем, вказував на необхідність подання нового позову, однак з метою узгодження позиції з адвокатом просив відкласти розгляд справи. Клопотання позивача було задоволено, розгляд справи відкладено на 05.08.2026.
Позивач 24.07.2026 подав до суду заяву про зміну підстав позову, подання якої зумовлено зміни підстав позову з договірних на кондикаційну бездоговірну основу, що пов`язано з встановленням здійснення підпису на договорі за допомогою принтеру, тобто неукладеністю договору. 
У судовому засідання 05.08.2026 суд застосував наслідки встановлені ст.126 ЦПК України та повернув без розгляду заяву про зміну підстав позову, адже позивач не просив поновити строк на подання такої заяви. ФОП ОСОБА_1 просив стягнути гроші з відповідача, тобто задовольнити позов. Представник відповідача Бондаренко К.В. заперечувала проти позову, просила стягнути з позивача судові витрати.
Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосив, що проголошення судового рішення відбудеться 17.08.2026 о 12:00 год.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 20.08.2007, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №439257 (а.с.14).
21 квітня 2008 року між підприємство з іноземними інвестиціями « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про передачу прав та технічне обслуговування паркінгу, згідно якого останній взяв на себе обов`язок по організації обслуговування паркінгу, що знаходиться на мінус 2 поверсі адміністративно-комерційного центру – Галерея « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: здійснювати охорону паркінгу; забезпечувати внутрішній режим роботи паркінгу; виконання техніки безпеки при користуванні паркінгом; виконавець зобов`язується укласти договори з кожним власником нежилих приміщень на технічне обслуговування цих приміщень і приймати за це оплату; зобов`язується переоформити на своє ім`я усі необхідні дозволи та документи, що дають право виконувати цю роботу, передбачені законодавством України (а.с.90-91).
ОСОБА_2 є власником місця для стоянки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копії договорів купівлі-продажу (а.с.22-27).
Як вказує позивач до позову долучено копію договору на обслуговування місця для стоянки №88-89390, яке розташоване на мінус другом поверсі в паркінгу Галереї « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: м. Одеса, пл. Грецька, , згідно якого фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали договір, яким визначили з 13.07.2008 надання послуг за обслуговування паркомісця за винагороду, а саме 750 грн в місяць (а,с.15-17).
Згідно висновку експерта №1364-34-26 судової технічної експертизи документів від 20.05.2026, підписи від імені ОСОБА_7 у вигляді запису «MARL D ROLSHAGEN» і «Mar D rolhag», які розташовані у графах «ЗАКАЗЧИК:» та «За Заказчика____» на третій сторінці наданого на експертизу документу «ДОГОВОР на обслуживание места для стоянки № 88-89-90 росположеного на минус втором этаже в паркинге ОСОБА_8 «Афина» виконані не рукописним способом, а способом електрофотографічного друку за допомогою знакосинтезуючого друкуючого пристрою із лазерною технологією друку (принтери, багатофункціональні пристрої тощо).
Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2010 року у справі № 2-13753/10 усунено ОСОБА_9 перешкоди у користуванні місцями для стоянки під номерами 88, 89, 90, розміщенні за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні правом власністю ОСОБА_9 місцями для стоянки № НОМЕР_1 , 89, 90, що розміщені за адресою АДРЕСА_1 . В цьому рішенні суд встановив: «До ОСОБА_10 звернувся ОСОБА_1 з вимогою укласти договір на обслуговування місця для стоянки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , 90, відповідно до якого позивач має сплачувати СПД « ОСОБА_1 » 900 гривень щомісячно, за обслуговування місць для стоянки. Від укладання зазначеного договору позивач відмовився».
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільних законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна тощо.
Тобто, оскільки підземний паркінг, в якому розташовані машиномісця, які належать, зокрема, відповідачу, перебуває на обслуговуванні відповідача, позивач, як власник місця для стоянки, зобов`язаний брати участь в усіх витратах, пов`язаних з утриманням такого майна.
Як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2020 по справі №755/11585/16-ц, відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, у тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземний паркінг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Разом з тим, суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що на правовідносини між сторонам не поширюється дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки ФОП ОСОБА_1 , на підставі договору про передачу прав на технічне обслуговування паркінгу від 21.04.2008, здійснює охорону паркінгу та забезпечує його внутрішню роботу. Позивач вказує, що надає послуги з освітлення та прибирання, однак доказів на підтвердження наявності договірних відносин з електропостачальною компанією чи клінінгою компанією, чи наявність у штаті прибиральників суду надано не було.
Відповідно до ст. 319 ЦК України співвласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Співвласник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Власність зобов`язує. Співвласник не може використовувати право власності на шкоду, зокрема, правам, свободам та гідності громадян.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Позивач стверджує, що відповідач не користується паркінгом.
Тож, ОСОБА_7 як власник трьох місць для стоянки у підземному паркінгу торгового центру зобов`язаний утримувати своє майно, однак позов подано ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, щодо якого проведено експертизу та встановлено, що ОСОБА_2 не підписував такий договір. Позов подано про стягнення заборгованості по не укладеному договору.
Заява про зміну підстав позову подана ФОП ОСОБА_1 24.07.2026 повернута судом без розгляду внаслідок її поданням з пропуском процесуального строку без заявлення вимог про поновлення пропущеного процесуального строку.
Окрім того, суду не представлено інформації про те, що ФОП ОСОБА_1 укладав цивільно-правові договори з метою забезпечення паркінгу саме комунальними послугами.
Підстав вважати, що утримання трьох паркомісць, які перебувають у власності відповідача, коштували позивачу 319 100 грн, які заявлені до стягнення, суду не представлено.
Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за утримання місць для стоянки, адже тарифи розраховані на підставі не укладеного договору між сторонами. Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_7 не користувався комунальними послугами, тобто фактично не отримував комунальні послуги, також матеріали справи не свідчать про те, що ФОП ОСОБА_1 надав комунальні послуги.
Вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат є похідними, тому задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю вимог про стягнення заборгованості.
Щодо строків позовної давності, суд відзначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.
Представник відповідача ОСОБА_6 05.08.2026 подала до суду заяву про відшкодування судових витрат, згідно якої просить стягнути з позивача на користь відповідача 27 480,60грн – вартість проведення судової технічної експертизи, 11 541,85 грн – вартість проведення судової почеркознавчої експертизи, 693 грн – витрати на поштові відправлення, 6 027 євро, що у гривневому еквіваленті становить 311 248,14 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
ОСОБА_6 замовляла проведення технічної та почеркознавчої експертизи, отримала повідомлення №1364-2-34-26 про неможливість надання висновку від 02.07.2026 щодо проведення почеркознавчої експертизи у зв`язку з ненаданням вільних та експериментальних зразків почерку та оригіналу договору та отримала висновок експерта в результаті проведення технічної експертизи.
Тож, у цій справі як доказ приймався висновок експерта, тоді як повідомлення про неможливість виконання експертизи не є доказом у цій справі. Окрім того, не проведення почеркознавчої експертизи не може ставитися у провину позивачу у справі, а тому покладення на ФОП ОСОБА_1 таких витрат є безпідставним.
У пункті 149 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) зазначено, що «відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права».
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права (пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі №712/4126/22 (провадження № 14-123цс23)).
Отже, на позивача слід покласти витрати з проведення технічної експертизи, які згідно рахунку, супровідного листа ОНДІСЕ та платіжної інструкції №119 від 08.04.2026 становила 27 480 грн 60 коп.
Витрати на поштову кореспонденцію у розмірі 558 грн підтверджується наданими представником відповідача квитанціями, однак витрати на пересилку у розмірі 693 грн не підтверджується доказами, адже опис вкладення та кур`єрська накладна КСД від 26.01.2026 не містить інформації про вартість відправлення.
Між Марком Дрольсхагеном та адвокатським об`єднанням «Міжнародна юридична колегія» уклали 04 листопада 2025 року договір про надання правової допомоги №01К20251104.
Додатковою угодою №3 до договору про надання правової допомоги від 15.11.2025 Марк Дрольсхаген та адвокатське об`єднання «Міжнародна юридична колегія» визначили гонорар у розмірі 6 027 євро
Згідно звіту про надану професійну правничу допомогу у справі №522/11514/25 сума гонорару, що підлягає сплаті Клієнтом за представництво його інтересів у справі №522/11514/25 (за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_4 ), визначена на підставі погодинної ставки у розмірі 194,4 євро за годину та фактично витраченого часу, становить 6 027 євро, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ 51,642 грн за 1 євро станом на дату цього звіту становить 311 248,14 грн (триста одинадцять тисяч двісті сорок вісім гривень 14 копійок).
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Справа не має суспільного резонансу, ціна позову не є значною, обсяг доказів наданих представником не надто значний, категорія справи є не складною, судові засідання були не тривалими.
Тож, оцінюючи складність справи, співмірність вартості правничої допомоги до складності справи, не великий обсяг доказів наданих стороною відповідача та часу затраченого на складення процесуальних документів, зважаючи на відмову у задоволенні позову, суд вважає, що надану правову допомогу слід зменшити до 5 000 грн.
Таким чином, сукупний розмір судових витрат складає 33 038,60 грн (5 000 грн – витрати на правову допомогу, 27 480,60 грн – вартість експертизи, 558 грн – вартість поштових відправлень).
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) про стягнення заборгованості за договором на надання послуг з утримання паркомісць – залишити без задоволення.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) судові витрати у розмірі 33 038 (тридцять три тисячі тридцять вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 17 серпня 2026 року.

Суддя       В.Я.Бондар