| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2030/25 Суддя (судді) першої інстанції: Лариса ЖИТНЯК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати їй грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 13 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020- 2023 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020- 2023 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, та зобов`язати відповідача провести відповідний перерахунок і виплату належних сум.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням підлягали визначенню шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021 та 2022 роки без урахування розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021 та 2022 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням у частині задоволених позовних вимог, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Апелянт наполягає на тому, що для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями мала застосовуватися фіксована розрахункова величина - прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня 2018 року, у розмірі 1762 грн, а щорічне оновлення такої розрахункової величини положеннями Постанови №704 не передбачалося.
Військова частина також посилається на положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, якими встановлено обмеження щодо використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, та вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив співвідношення зазначеного Закону і положень Постанови №704.
Окремо апелянт зазначає, що примітки до додатків 1 та 14 Постанови №704 не мають самостійного нормативного характеру, а тому не можуть бути використані як правова підстава для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня кожного календарного року.
Крім того, відповідач наголошує на тому, що як бюджетна установа Військова частина НОМЕР_1 здійснювала виплату грошового забезпечення виключно в межах кошторисних призначень та бюджетних асигнувань, а законодавством про Державний бюджет України, на думку апелянта, не передбачалося додаткових видатків на щорічний перерахунок посадових окладів військовослужбовців.
Апелянт також посилається на принцип правової визначеності та положення статті 58 Конституції України, стверджуючи, що суд першої інстанції фактично надав зворотну дію новому тлумаченню положень Постанови №704 та визнав протиправними дії військової частини, які на момент їх вчинення відповідали чинному нормативному регулюванню.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові засади грошового забезпечення військовослужбовців визначені, зокрема, Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань кваліфікованим особовим складом, враховувати характер і умови служби та стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
На виконання зазначених положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції було встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 пункт 4 Постанови №704 було викладено у редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Водночас постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким, зокрема, були внесені зазначені зміни до пункту 4 Постанови №704.
Отже, з 29 січня 2020 року відновила дію попередня редакція пункту 4 Постанови №704, відповідно до якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями застосуванню підлягав розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Колегія суддів звертає увагу, що аналогічне питання правового регулювання було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.
У постанові від 13 березня 2025 року у справі №400/6254/24 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що внаслідок скасування у судовому порядку змін, внесених Постановою №103 до пункту 4 Постанови №704, саме з 29 січня 2020 року діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка існувала до внесення таких змін та передбачала використання для визначення посадового окладу й окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня 2018 року.
З огляду на наведене довід апелянта про необхідність застосування протягом усього спірного періоду незмінної розрахункової величини у розмірі 1762 грн ґрунтується на неправильному тлумаченні нормативного регулювання та не враховує правових наслідків набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18.
При цьому суд першої інстанції не поширив наведений механізм визначення посадових окладів на необмежений період.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, яка набрала чинності 20 травня 2023 року, пункт 4 Постанови №704 викладено у редакції, згідно з якою розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями розраховуються виходячи з розміру 1762 грн та визначаються шляхом множення такої величини на відповідний тарифний коефіцієнт.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визначив період, протягом якого відповідні оклади позивача підлягали обчисленню із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, саме з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року включно.
Таким чином, визначені судом першої інстанції початкова та кінцева дати спірного періоду безпосередньо обумовлені змінами нормативного регулювання пункту 4 Постанови №704: з 29 січня 2020 року припинила діяти редакція, яка передбачала використання прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, а з 20 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України встановлено новий механізм визначення відповідних окладів із застосуванням фіксованої розрахункової величини 1762 грн. Отже, висновок суду першої інстанції не ґрунтується на довільному визначенні періоду перерахунку, а відповідає нормативному регулюванню, чинному в кожний із відповідних періодів.
Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.
Щодо посилань апелянта на положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Разом із тим наведене законодавче обмеження стосується саме використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини та не встановлює заборони щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, у випадках, коли така розрахункова величина безпосередньо передбачена нормативно-правовим актом.
Отже, положення пункту 3 розділу II Закону №1774-VIII не спростовують можливості застосування пункту 4 Постанови №704 у редакції, чинній після 29 січня 2020 року, оскільки мінімальна заробітна плата та прожитковий мінімум для працездатних осіб є різними за своєю правовою природою розрахунковими величинами.
Більше того, у спірних правовідносинах мінімальна заробітна плата не використовується як самостійна розрахункова величина для визначення посадового окладу чи окладу за військовим званням позивача.
Таким чином, посилання апелянта на Закон №1774-VIII ґрунтується на помилковому ототожненні двох різних розрахункових показників та не спростовує висновків суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність нормативного характеру приміток до додатків до Постанови №704
Апелянт значну частину доводів апеляційної скарги обґрунтовує тим, що примітки до додатків 1 та 14 Постанови №704 мають виключно роз`яснювальний характер та не можуть містити самостійних норм права.
Колегія суддів зазначає, що вирішення питання про самостійний нормативний характер відповідних приміток не має визначального значення для правильного вирішення цього спору.
Правовою підставою для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, є насамперед безпосередньо пункт 4 Постанови №704 у редакції, яка діяла після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18.
Відтак навіть визнання того, що примітки до додатків до Постанови №704 не є самостійними нормами права, не змінює змісту правового регулювання, установленого пунктом 4 цієї Постанови.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі №400/6254/24 прямо виходила з того, що скасування у судовому порядку змін, внесених Постановою №103, мало наслідком відновлення з 29 січня 2020 року попередньої редакції пункту 4 Постанови №704, яка передбачала застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року.
Отже, відповідні доводи апеляційної скарги не стосуються визначальної правової підстави, на якій ґрунтується право позивача на перерахунок грошового забезпечення, та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Щодо посилань апелянта на бюджетне законодавство та відсутність відповідних кошторисних призначень
Колегія суддів відхиляє доводи Військової частини НОМЕР_1 про те, що здійснення спірного перерахунку було неможливим у зв`язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань та кошторисних призначень.
Право військовослужбовця на отримання грошового забезпечення у встановленому законодавством розмірі не може ставитися в залежність від того, чи передбачив суб`єкт владних повноважень у власному кошторисі достатній обсяг видатків для виконання відповідних нормативних приписів.
Бюджетне законодавство регулює порядок планування та використання бюджетних коштів, однак не наділяє розпорядника бюджетних коштів повноваженнями самостійно змінювати встановлений законодавством порядок визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовця.
Інше тлумачення фактично означало б можливість суб`єкта владних повноважень шляхом формування кошторису змінювати або обмежувати обсяг майнових прав особи, визначених актами законодавства, що не відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
Таким чином, відсутність у кошторисі Військової частини НОМЕР_1 видатків у розмірі, достатньому для проведення спірного перерахунку, сама по собі не є правовою підставою для виплати позивачу грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж той, що визначався чинним у відповідний період нормативним регулюванням.
При цьому відповідач як суб`єкт владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України зобов`язаний довести правомірність своїх дій, а посилання виключно на бюджетні та кошторисні обмеження не доводить правомірності застосування для визначення грошового забезпечення позивача розрахункової величини, яка не відповідала положенням пункту 4 Постанови №704 у відповідний період.
Щодо посилань апелянта на принцип правової визначеності та статтю 58 Конституції України
Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про те, що суд першої інстанції фактично надав зворотну дію судовому рішенню у справі №826/6453/18 та застосував до спірних правовідносин нове тлумачення нормативно-правового акта.
За змістом рішення суду першої інстанції право позивача на відповідний перерахунок визнано саме починаючи з 29 січня 2020 року - дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103.
Отже, у цій справі не йдеться про поширення правових наслідків зазначеного судового рішення на правовідносини, що виникли до набрання ним законної сили.
Навпаки, судом першої інстанції застосовано те нормативне регулювання, яке було чинним у відповідний період існування спірних правовідносин.
При цьому відновлення попередньої редакції пункту 4 Постанови №704 з 29 січня 2020 року не є «новим судовим тлумаченням», як помилково зазначає апелянт, а є правовим наслідком скасування в судовому порядку змін, якими відповідну норму було викладено в іншій редакції.
Такий правовий наслідок прямо підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі №400/6254/24.
Тому посилання відповідача на положення статті 58 Конституції України не свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
При цьому предметом судового контролю у цій справі є не питання наявності вини посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 у неправильному обчисленні грошового забезпечення позивача, а відповідність фактично здійсненого нарахування та виплати вимогам нормативного регулювання, чинного у відповідний період. Тому посилання апелянта на те, що відповідач діяв відповідно до власного розуміння положень Постанови №704, не усуває обов`язку провести перерахунок у разі встановлення судом виплати грошового забезпечення у меншому, ніж передбачено законодавством, розмірі.
Щодо грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань
Як установлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, позивачу було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у грудні 2020 року, грудні 2021 року та грудні 2022 року, а грошову допомогу на оздоровлення - у жовтні 2020 року, жовтні 2021 року, червні 2022 року та квітні 2023 року.
Відповідно до положень розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, військовослужбовцям, які набули право на отримання щорічної основної відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір такої допомоги визначається виходячи, зокрема, з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання допомоги.
Крім того, відповідно до пункту 7 розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям один раз на рік може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Судом першої інстанції також установлено, що відповідно до пункту 6 рішення Міністра оборони України від 18 лютого 2020 року №45 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році становив один розмір окладу за військовим званням. Аналогічний підхід до визначення розміру такої допомоги був передбачений пунктом 6 рішення Міністра оборони України від 12 березня 2021 року №59 на 2021 рік та пунктом 6 рішення Міністра оборони України від 31 січня 2022 року №30 на 2022 рік.
Отже, розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, фактично виплаченої позивачу у 2020- 2022 роках, був безпосередньо похідним від розміру окладу за військовим званням. Тому встановлення неправильного розміру такого окладу одночасно зумовило неправильне визначення розміру відповідної матеріальної допомоги.
Таким чином, посадовий оклад та оклад за військовим званням безпосередньо впливали на розмір відповідних виплат позивачу.
Оскільки судом установлено неправильне визначення відповідачем розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, похідні від таких складових виплати також підлягають перерахунку.
При цьому всі зазначені судом першої інстанції виплати здійснювалися у межах періоду, протягом якого при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням підлягав застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для перерахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021 та 2022 роки є правильним.
Колегія суддів також звертає увагу, що доводи апеляційної скарги в цій частині фактично є похідними від твердження відповідача про правомірність застосування фіксованої розрахункової величини 1762 грн.
Оскільки зазначений основний довід апеляційної скарги є помилковим, він не може бути підставою і для висновку про правомірність визначення похідних виплат із застосуванням неправильно визначених складових місячного грошового забезпечення.
Колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом посилання на окремі судові рішення не спростовують висновків суду першої інстанції.
Вирішальне значення для розгляду цієї справи має актуальна правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 13 березня 2025 року у справі №400/6254/24, якою безпосередньо визначено правові наслідки скасування пункту 6 Постанови №103 для застосування пункту 4 Постанови №704.
Велика Палата Верховного Суду підтвердила, що з 29 січня 2020 року діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка передбачає застосування для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
З огляду на положення частини п`ятої статті 242 КАС України зазначений правовий висновок Верховного Суду підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування протягом спірного періоду фіксованої величини 1762 грн прямо суперечать наведеному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів наголошує, що сама по собі значна кількість наведених в апеляційній скарзі аргументів щодо нормативної сили приміток, бюджетних обмежень, принципу правової визначеності та неможливості застосування аналогії права не змінює визначального для вирішення спору факту: у період з 29 січня 2020 року до 19 травня 2023 року пункт 4 Постанови №704 передбачав визначення посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зміст апеляційної скарги фактично зводиться до незгоди відповідача з таким нормативним регулюванням та його правовими наслідками, проте не містить доводів, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи або неправильне застосування до них норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що апелянтом не спростовано жодної з визначальних обставин, покладених судом першої інстанції в основу рішення: застосування у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, як розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням; здійснення відповідачем розрахунку грошового забезпечення позивача без урахування зазначеної розрахункової величини; а також залежність розміру спірних одноразових виплат від складових грошового забезпечення, визначених відповідачем у неналежному розмірі. Доводи апеляційної скарги стосуються переважно іншого тлумачення норм права, однак не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин та не дають підстав для висновку про неправильне вирішення спору по суті.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року є законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

А.Ю. Кучма