Справа №949/535/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» - адвокат Столітній Михайло Миколайович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №5302350 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 лютого 2025 року у загальному розмірі 53627,85 грн, з яких: 11499,98 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 25999,12 грн - проценти, нараховані первісним кредитором, 10378,75 грн - проценти, нараховані позивачем за період з 31 жовтня 2025 року по 02 лютого 2026 року, та 5750,00 грн - штрафні санкції.
Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №5302350 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Відповідно до умов договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 11500,00 грн, а відповідач - повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, комісію та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Строк кредитування визначено тривалістю 360 днів, періодичність платежів - кожні 30 днів, стандартна процентна ставка - 0,95 % за кожний день користування кредитом.
Позивач зазначає, що кредитний договір було укладено в електронній формі за допомогою інформаційно-комунікаційної системи первісного кредитора та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши 07 лютого 2025 року кредитні кошти у сумі 11500,00 грн на платіжну картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час укладення договору.
Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, хоча здійснював часткові платежі в рахунок погашення заборгованості.
Відповідно до розрахунку первісного кредитора станом на 30 жовтня 2025 року залишок заборгованості відповідача становив 11499,98 грн за основною сумою кредиту, 25999,12 грн за процентами та 5750,00 грн штрафних санкцій.
30 жовтня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» укладено договір факторингу №30/10/2025, на підставі якого позивачу передано, серед іншого, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №5302350.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу право вимоги щодо відповідача визначено у розмірі 43249,10 грн, із яких 11499,98 грн - основний борг, 25999,12 грн - проценти та 5750,00 грн - штрафні санкції.
Позивач також зазначає, що відповідно до умов кредитного договору та договору факторингу після набуття права вимоги ним продовжувалося нарахування процентів за користування кредитом.
За розрахунком позивача за період з 31 жовтня 2025 року по 02 лютого 2026 року включно, тобто за 95 календарних днів, нараховано 10378,75 грн процентів із розрахунку 0,95 % за кожний день користування кредитом.
Таким чином, загальний розмір заявлених позивачем до стягнення процентів становить 36377,87 грн, із яких 25999,12 грн нараховані первісним кредитором та 10378,75 грн - позивачем після переходу права вимоги.
Також позивач просить стягнути з відповідача 5750,00 грн штрафних санкцій, посилаючись на умови кредитного договору та на те, що такий договір було укладено 07 лютого 2025 року.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розміщене оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про його виклик (а.с.33), у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно з частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи належне повідомлення відповідача про розгляд справи, його неявку без повідомлення причин, неподання відзиву, відсутність заперечень представника позивача проти заочного вирішення справи та наявність достатніх для вирішення спору доказів, суд приходить до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи на підставі статті 280 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові та електронні докази у їх сукупності, перевіривши наведений позивачем розрахунок заборгованості та надавши правову оцінку встановленим обставинам, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема передати майно, сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За правилами статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій, у тому числі електронній, формі.
За змістом частин першої та третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а використання при вчиненні правочинів електронного підпису допускається у випадках, установлених законом або за письмовою згодою сторін.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За частиною другою статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному законом, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом установлено, що 07 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №5302350 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
За пунктом 1.2 кредитного договору сума кредиту становить 11500,00 грн.
Пунктом 1.3 договору встановлено строк кредитування - 360 днів, а періодичність платежів - кожні 30 днів. Детальні строки повернення кредиту та сплати платежів визначені графіком платежів, який є Додатком №1 до договору.
Відповідно до пункту 1.4 договору комісія за надання кредиту становить 1150,00 грн та є разовою комісією, що нараховується у дату надання кредиту.
Згідно з пунктом 1.4.1 договору стандартна процентна ставка становить 0,95 % за кожний день користування кредитом і застосовується протягом усього строку кредитування.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу, зазначеного клієнтом.
За змістом пункту 3.1 договору проценти є платою за користування кредитом та нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кожний день користування кредитом у межах установленого договором строку.
У кредитному договорі зазначено реквізити належного клієнту платіжного засобу для перерахування кредитних коштів - НОМЕР_1 .
Договір №5302350 підписано відповідачем ОСОБА_1 07 лютого 2025 року о 22 год. 26 хв. 53 сек. електронним підписом одноразовим ідентифікатором «16899».
Матеріали справи також містять паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені основні умови кредитування, зокрема сума кредиту, строк кредитування, спосіб його надання, процентна ставка, витрати споживача та інша інформація про кредит.
У паспорті споживчого кредиту відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, а також отримання пояснень, необхідних для оцінки відповідності договору його потребам та фінансовій ситуації.
Паспорт підписаний ОСОБА_1 07 лютого 2025 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором «50589».
Таким чином, матеріали справи містять електронні документи, в яких зафіксовано істотні умови кредитування, персональні дані відповідача, реквізити платіжного засобу, суму кредиту, строк кредитування, процентну ставку та порядок повернення коштів, а також відомості щодо підписання таких документів відповідачем електронними підписами одноразовими ідентифікаторами.
Суд враховує, що відповідач не подав відзиву та не надав доказів на спростування факту укладення кредитного договору, використання зазначених у ньому одноразових ідентифікаторів чи належності йому зазначених персональних даних.
Оцінивши кредитний договір, паспорт споживчого кредиту та відомості щодо електронного підписання документів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір №5302350 від 07 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено належним чином у письмовій електронній формі.
Щодо фактичного виконання первісним кредитором обов`язку з надання кредиту суд зазначає наступне.
Відповідно до умов кредитного договору кредит у сумі 11500,00 грн мав бути наданий шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 .
На підтвердження факту перерахування кредитних коштів позивачем надано відомості ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до яких 07 лютого 2025 року о 22 год. 27 хв. 10 сек. на платіжну картку № НОМЕР_2 було успішно перераховано 11500,00 грн. Номер транзакції у системі iPay.ua - НОМЕР_3 .
Крім того, судом витребувано інформацію безпосередньо в АТ «Перший Український Міжнародний Банк».
З відповіді АТ «ПУМБ» установлено, що банківська платіжна картка № НОМЕР_2 була випущена на ім`я ОСОБА_1 та пов`язана з належним йому банківським рахунком.
Також банком підтверджено, що 07 лютого 2025 року о 22 год. 27 хв. 10 сек. за зазначеною карткою зафіксовано надходження грошових коштів у сумі 11500,00 грн.
Отже, номер платіжної картки, зазначений відповідачем у кредитному договорі, номер картки, зазначений у відомостях платіжного провайдера, та номер картки, належність якої відповідачу підтверджена банком, збігаються.
Час та сума операції, зазначені у відомостях платіжного провайдера, також узгоджуються з інформацією, наданою банком безпосередньо на вимогу суду.
Таким чином, належність платіжної картки відповідачу та факт зарахування на неї 07 лютого 2025 року кредитних коштів у сумі 11500,00 грн підтверджені кількома взаємоузгодженими доказами.
Тому суд приходить до висновку, що ТОВ «Лінеура Україна» належним чином виконало свій обов`язок щодо надання відповідачу кредитних коштів.
Окремо суд надає оцінку виконанню відповідачем своїх грошових зобов`язань та наданому первісним кредитором розрахунку заборгованості.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що після отримання кредиту відповідач здійснював часткові платежі в рахунок виконання кредитного зобов`язання.
Усього до 30 жовтня 2025 року відповідачем сплачено 4209,01 грн.
Із зазначеної суми 0,02 грн первісним кредитором зараховано у рахунок погашення основної суми кредиту, 3058,99 грн - у рахунок погашення процентів за користування кредитом, 1150,00 грн - у рахунок погашення разової комісії за надання кредиту.
Отже, загальна сума фактично здійснених відповідачем платежів складає: 0,02 грн + 3058,99 грн + 1150,00 грн = 4209,01 грн.
Таким чином, зазначена у кредитному договорі разова комісія у розмірі 1150,00 грн була сплачена відповідачем повністю та до складу заявленої позивачем до стягнення заборгованості не входить.
Після зарахування здійснених відповідачем платежів непогашений залишок основної суми кредиту становить 11499,98 грн.
Первісним кредитором упродовж періоду користування кредитом нараховано проценти відповідно до умов договору.
З розрахунку вбачається, що загальна сума нарахованих первісним кредитором процентів становила 29058,11 грн, із яких за рахунок здійснених відповідачем платежів погашено 3058,99 грн.
Відповідно непогашений залишок процентів станом на 30 жовтня 2025 року становить 25999,12 грн.
Крім того, у розрахунку первісного кредитора відображено нарахування штрафних санкцій у сумі 5750,00 грн.
Таким чином, за розрахунком первісного кредитора станом на 30 жовтня 2025 року за відповідачем обліковувалася заборгованість у складі 11499,98 грн основної суми кредиту, 25999,12 грн процентів та 5750,00 грн штрафних санкцій.
Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем залишку основної суми кредиту у розмірі 11499,98 грн.
Щодо переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до позивача суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.
За змістом статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне у майбутньому.
Судом досліджено договір факторингу №30/10/2025 від 30 жовтня 2025 року, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», акт приймання-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників, документи про повідомлення боржників щодо відступлення права вимоги та платіжну інструкцію щодо виконання фактором обов`язку з оплати переданих прав вимоги.
Із договору факторингу вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» права грошової вимоги до боржників, включаючи право вимагати повернення основної суми кредиту, сплати процентів та інших передбачених кредитними договорами платежів.
Договором факторингу передбачено також відступлення прав вимоги, строк виконання яких виникне у майбутньому.
Із витягу з реєстру боржників убачається, що за порядковим номером 2602 зазначено ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , кредитний договір №5302350, основний борг у розмірі 11499,98 грн, проценти у розмірі 25999,12 грн, штрафні санкції у розмірі 5750,00 грн та загальний розмір заборгованості 43249,10 грн.
Отже, із реєстру можна однозначно ідентифікувати відповідача та кредитний договір, право вимоги за яким передавалося фактору.
Умовами договору факторингу перехід права вимоги пов`язаний із виконанням передбачених договором умов, у тому числі передачею реєстру боржників та сплатою фактором ціни відступлених прав вимоги.
Платіжною інструкцією №6433 від 31 жовтня 2025 року підтверджено перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на користь ТОВ «Лінеура Україна» 4552371,37 грн.
У призначенні платежу зазначено: «Сплата за договором факторингу №30/10/2025 від 30.10.2025р., без ПДВ».
Платіж виконано банком 31 жовтня 2025 року.
Також матеріали справи містять повідомлення ТОВ «Лінеура Україна» щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами.
Із зазначеного документа вбачається, що 31 жовтня 2025 року в особистому кабінеті боржника було розміщено інформацію про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» та реквізити нового кредитора.
Крім того, щодо кредитного договору №5302350 31 жовтня 2025 року о 11 год. 43 хв. було направлено SMS-повідомлення на номер телефону, зазначений у даних боржника.
Надані договір факторингу, акт приймання-передачі, витяг із реєстру боржників, платіжний документ та повідомлення про відступлення права вимоги у своїй сукупності підтверджують перехід до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» права вимоги до відповідача за кредитним договором №5302350 від 07 лютого 2025 року.
Отже, позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах.
Щодо заявленої позивачем до стягнення заборгованості за процентами суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року, Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману, на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг, про що зазначено у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг.
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.
Таким чином, при вирішенні вимоги про стягнення процентів суд не може обмежитися лише тим, що розмір процентної ставки зазначений у кредитному договорі та формально погоджений сторонами, а повинен надати оцінку такій умові з урахуванням положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», принципів справедливості, добросовісності, розумності та співмірності.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав кредит у сумі 11500,00 грн.
Після часткового погашення кредиту непогашений залишок його тіла становить 11499,98 грн.
При цьому первісним кредитором нараховано 29058,11 грн процентів, із яких відповідачем сплачено 3058,99 грн, внаслідок чого позивач включив до позовних вимог 25999,12 грн непогашених процентів, нарахованих первісним кредитором.
Крім того, позивачем після набуття права вимоги нараховано ще 10378,75 грн процентів.
Загальний розмір заявлених до стягнення процентів становить 36377,87 грн, тоді як непогашене тіло кредиту складає лише 11499,98 грн.
Отже, розмір заявлених до стягнення процентів більш ніж утричі перевищує розмір непогашеного тіла кредиту.
Вимога про нарахування та сплату вищезазначених відсотків у розмірі 36377,87 грн, з огляду на розмір тіла кредиту 11499,98 грн, є явно завищеною та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
За таких обставин, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень пункту 5 частини третьої, частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» підлягає заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 5749,99 грн, що є справедливою сумою компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню у розмірі 5749,99 грн.
У стягненні решти заявлених процентів у розмірі 30627,88 грн необхідно відмовити.
Щодо позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій у розмірі 5750,00 грн суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення ним зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Розділом 6 кредитного договору передбачена відповідальність клієнта за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій.
Зокрема, за змістом умов договору штрафні санкції пов`язуються з несплатою або неповною сплатою чергового платежу чи неповерненням кредиту у строки, встановлені договором та графіком платежів.
Первісним кредитором відповідачу нараховано штрафні санкції у розмірі 5750,00 грн саме у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором.
Позивач у позовній заяві посилається на те, що договір №5302350 укладено 07 лютого 2025 року, тобто після набрання чинності відповідними законодавчими змінами, та з цих підстав вважає нарахування і стягнення штрафних санкцій правомірним.
Разом із тим суд не погоджується з таким правовим тлумаченням з огляду на наступне.
Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальникові було надано кредит банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Також зазначеним пунктом передбачено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання, невиконання або часткове виконання за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем.
Наведена норма міститься безпосередньо у Цивільному кодексі України та є імперативною.
Вона пов`язує звільнення позичальника від сплати неустойки з періодом дії воєнного стану та фактом нарахування санкції за прострочення кредитного зобов`язання, а не з датою укладення відповідного кредитного договору.
Положення Закону України №3498-IX, на які посилається позивач, не скасовують та не змінюють пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Тому саме по собі укладення кредитного договору після 24 січня 2024 року не усуває необхідності застосування судом чинного пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Із розрахунку заборгованості та позовної заяви вбачається, що 5750,00 грн заявлені саме як штрафні санкції, нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання кредитного зобов`язання.
Такі санкції нараховано у період дії воєнного стану.
Отже, незалежно від передбачення штрафу умовами договору, імперативне положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключає можливість покладення на відповідача обов`язку зі сплати цієї неустойки.
За таких обставин суд приходить до висновку, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 штрафних санкцій у розмірі 5750,00 грн відсутні, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Таким чином, за результатами оцінки доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 11499,98 грн - заборгованість за основною сумою кредиту; 5749,99 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню, становить: 11499,98 грн + 5749,99 грн = 17249,97 грн.
У стягненні решти процентів у розмірі 30627,88 грн та штрафних санкцій у розмірі 5750,00 грн необхідно відмовити.
Що стосується позовних вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі, а тому мають бути підтверджені належними доказами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв фактичності та необхідності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що розмір гонорару визначається за домовленістю між адвокатом та клієнтом і суд не вправі втручатися у відповідні договірні правовідносини. Водночас при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінити їх обґрунтованість, необхідність та співмірність з огляду на конкретні обставини справи.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між ними разом з іншими судовими витратами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи та чи є їх розмір обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, заявку №17220 на виконання доручення, рахунок на оплату №17220-23/03-2026 від 23 березня 2026 року, акт №17220 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 23 березня 2026 року та ордер адвоката.
Із зазначених документів вбачається, що правнича допомога надавалася саме у справі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №5302350 від 07 лютого 2025 року, а загальна вартість такої допомоги визначена у розмірі 10000,00 грн.
Відповідно до акта до складу правничої допомоги включено, зокрема, консультацію клієнта, дослідження документів та обставин справи, аналіз законодавства і судової практики, формування правової позиції, підготовку адвокатських запитів, складання позовної заяви та додатків до неї, підготовку процесуальних документів, а також представництво інтересів клієнта в суді.
При цьому умовами акта передбачено, що гонорар у розмірі 10000,00 грн підлягає оплаті клієнтом протягом 30 календарних днів з моменту набрання рішенням суду першої інстанції законної сили. Тому відсутність доказу фактичної сплати зазначеної суми на час ухвалення рішення сама по собі не є підставою для відмови у розподілі таких витрат, оскільки частина восьма статті 141 ЦПК України передбачає відшкодування як уже сплачених витрат, так і витрат, які сторона має сплатити.
Разом з тим, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, який може бути покладений на відповідача, суд враховує характер та складність цієї справи, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт, витрачений час, ціну позову та значення справи для сторін.
Суд бере до уваги, що справа стосується поширеної категорії спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження. Спір вирішувався переважно на підставі письмових та електронних доказів і не потребував призначення експертиз, допиту свідків чи проведення інших складних процесуальних дій.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, а тому необхідності у підготовці відповіді на відзив не виникло. Представник позивача просив розглядати справу без його участі та у судових засіданнях участі не брав.
Водночас суд враховує, що адвокатом здійснювалися необхідні для звернення до суду та розгляду справи дії, зокрема аналіз кредитної документації, підготовка позовної заяви та доданих до неї документів, а також заходи щодо отримання доказів.
Разом з тим до заявленої вартості правничої допомоги включено 1640,00 грн за підготовку процесуальних документів, серед яких передбачено, зокрема, відповідь на відзив, а також 1640,00 грн за представництво інтересів клієнта, у тому числі участь у судових засіданнях. При цьому відзив відповідачем не подавався, а представник позивача в судових засіданнях участі не брав.
Крім того, такі зазначені в акті роботи, як дослідження документів, аналіз фактичних обставин справи, аналіз законодавства, формування правової позиції та підготовка позовної заяви, є взаємопов`язаними та становлять складові підготовки позову у цій справі.
За таких обставин, враховуючи характер спору, ціну позову, складність справи, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт та принципи розумності і пропорційності судових витрат, суд приходить до висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн є завищеним для покладення його у повному обсязі на відповідача.
При цьому суд не змінює розмір гонорару, погоджений між адвокатом та клієнтом, а визначає лише ту частину витрат на професійну правничу допомогу, яка з урахуванням обставин цієї справи підлягає розподілу між сторонами.
Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим та співмірним розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Позивачем заявлено майнові вимоги у загальному розмірі 53627,85 грн, із яких судом задовольняються вимоги у сумі 17249,97 грн, що становить 32,1661 % від заявленого розміру вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати у разі часткового задоволення позову розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, із визначених судом співмірними 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1608,30 грн (5000,00 грн ? 32,1661 %).
У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Крім того, за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2803.
З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 856,39 грн (2662,40 грн ? 32,1661 %).

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 15, 16, 205, 207, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 536, 549, 610, 612, 627, 629, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, статтею 42 Конституції України, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», статтями 12, 13, 76-81, 89, 128, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором №5302350 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 лютого 2025 року у загальному розмірі 17249 (сімнадцять тисяч двісті сорок дев`ять) гривень 97 копійок, яка складається з:
11499,98 грн - заборгованість за основною сумою кредиту;
5749,99 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» судовий збір у розмірі 856 (вісімсот п`ятдесят шість) гривень 39 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1608 (одна тисяча шістсот вісім) гривень 30 копійок.
У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Дубровицьким районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 15 вересня 2026 року о 14-00 год.

Відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», місцезнаходження: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, будинок 27, приміщення 2, код ЄДРПОУ 44559822.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України № НОМЕР_5 , виданий органом 5617 17 травня 2021 року.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       Оборонова І.В.