Справа №522/24343/25-Е
Провадження №2/522/1203/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року   м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС» та Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК», третя особа – ОСОБА_2 про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
05 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС» та Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК», третя особа – ОСОБА_2 про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором, у якій позивач просить суд визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 20.12.2016 року за кредитним договором від 09.03.2006 року №336/F, укладеного між ПАТ «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
21 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви, якою усі зазначені в ухвалі суду від 10.11.2025 року недоліки – усунуто.
Разом із заявою про усунення недоліків позовної заяви, до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, у якому заявник просив витребувати у ТОВ «ШОР ХАУС»:
- оригінал кредитного договору №366/F від 09.03.2006 року (з всіма додатками) укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк№ та ОСОБА_2 ;
- оригінал договору від 20.12.2016 року про відступлення права вимоги за кредитним договором №366/F від 09.03.2006 року, що укладений між ТОВ «ШОР ХАУС» та ПАТ «МАРФІН БАНК».
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання призначено на 17 грудня 2025 року. Частково задоволено клопотання про витребування доказів, а саме, витребувано у ТОВ «ШОР ХАУС» належним чином засвідчену копію договору про вступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС».
27 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «ШОР ХАУС» надійшов відзив, у якому відповідач заперечував проти задоволення позову, просив відмовити.
17 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача – адвоката Садовського Василя Євгеновича про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 17 грудня 2025 року з`явився представник ТОВ «ШОР ХАУС». Інші учасники справи у підготовче засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача – задоволено, підготовче засідання відкладено на 04 лютого 2026 року.
02 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити.
04 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника ПАТ «МТБ БАНК» - адвоката Гусельщикової Марини Анатоліївни про розгляд справи без участі.
04 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника ТОВ «ШОР ХАУС» - адвоката Казнєвського Владислава Олеговича про розгляд справи без участі.
04 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 04 лютого 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання позивачки – задоволено, підготовчий розгляд справи відкладено на 11.03.2026.
11 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 11 березня 2026 року з`явився представник ТОВ «ШОР ХАУС». Інші учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання позивачки – задоволено, підготовчий розгляд справи відкладено на 13.04.2026.
Підготовче засідання, призначене на 13 квітня 2026 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої – судді Косіциної В.В. у відпустці. Наступне підготовче провадження у справі призначено на 06 травня 2026 року.
06 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 06 травня 2026 року з`явився представник ТОВ «ШОР ХАУС». Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи – відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 16 червня 2026 року. Визнано явку ОСОБА_1 у наступне судове засідання – обов`язковою.
У судове засідання, призначене на 16 червня 2026 року з`явився представник позивача, представник ТОВ «ШОР ХАУС» та представник ПАТ «МТБ БАНК». Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 29 червня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
09 березня 2006 року між ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитним договір №366/F, за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 2 500 000,00 Доларів США на придбання нежитлових підвальних приміщень №501 та нежитлових приміщень першого поверху №501 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у справі №520/5468/15-ц позов ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості – задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 09.03.2006 №366/F у розмірі 127 564,70 Доларів США, а також 241 626,20 гривень. Стягнуто з відповідачів суму сплаченого судового збору у розмірі 3 941,32 гривень з кожного.
20 грудня 2026 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №366/F від 09.03.2006, відповідно до якого в порядку, та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступив, а новий кредитор набуває (прийняв) від первісного кредитора права грошової вимоги за кредитним договором в обсязі, що визначається в цьому договір та передає в розпорядження первісного кредитора грошову суму, вказану в договорі.
У п.1.2. Договору визначено, що під правом вимоги розуміється право грошової вимоги на отримання всіх грошових коштів, що складають заборгованість за кредитним договором, а саме, 127 564,70 Доларів США та 241 626,20 гривень відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2016 у справі №520/5468/15-ц.
Відповідно до п.4.1. Договору, права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятим) новим кредитором в день належного виконання новим кредитором п.3.2, 3.3. Договору, про що укладається відповідний акт приймання-передачі прав вимоги.
У п.3.2. Договору визначено, що новий кредитор перераховує первісному кредитору грошові кошти у розмірі 100% ціни Договору, визначеної в п.3.1. Договору в національній валюті.
Згідно п.3.1. Договору, ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті – гривні, еквівалентна за офіційним курсом НБУ на дату платежу заборгованості позивачальника за кредитним договором у розмірі, передбаченому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2016 у справі №520/5468/15-ц, а саме, у розмірі 127 564,70 Доларів США та 241 626,20 гривень, а також судовий збір у розмірі 11 823,96 гривень.
На виконання вимог п.3.2, 3.3 Договору, ТОВ «ШОР ХАУС» сплатило на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» грошову суму у розмірі 3 620 652,32 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення від 20.12.2016 №1.
20 грудня 2016 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» було підписано акт приймання-передачі прав вимоги та документів, за яким первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв права вимоги за кредитним договором №366/F.
Звертаючись до суду із позовом про визнання вказаного договору недійсним, позивачка посилається на те, що в межах виконавчого провадження, пов`язаного із виконанням рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2016 у справі №520/5468/15-ц вчиняються протиправні дії, спрямовані на ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань, приховування майна та коштів, переведення активів ОСОБА_2 на інших осіб, штучного створення обтяжень, боргових зобов`язань, удаваних штучних станів, неплатоспроможності, фіктивного банкрутства. Позивачка вказує, що вказані дії унеможливлює виконання ОСОБА_2 взятих зобов`язань.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).
У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21).
Оскільки, сторонами оспорюваного правочину є ТОВ «ШОР ХАУС» та ПАТ «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», саме вони є належними відповідачами у справі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка не є безпосереднім учасником правовідносин, що виникли між ПАТ «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», а також ТОВ «ШОР ХАУС».
У оспорюваному договорі жодним чином не вирішувалися питання про права та інтереси позивача.
До матеріалів справи долучено копію мирової угоди від 03.09.2021 року, що укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу у розмірі 160 297 Доларів США за договором позики від 05.12.2005 передає ОСОБА_1 ряд об`єктів нерухомого майна.
Дійсно, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2021 року у справі № 495/6903/21 визнано мирову угоду.
Проте, вказана ухвала була скасована постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року.
Зазначені судові рішення, а також надана мирова угода дає можливість встановити, що правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли на підставі договору позики, який ніби то був укладений 05.12.2005 року.
Вказані правовідносини не можуть впливати на дійсність або недійсність договору відступлення права вимоги, укладеного ТОВ «ШОР ХАУС» та ПАТ «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК».
Суд зауважує, що наявність інших договірних зобов`язань, за якими з боржника було стягнуто грошові кошти, звернення яких відбувається в примусовому порядку не є порушенням права інших кредиторів, оскільки, такі дії є передбаченим чинним законодавством механізмом захисту прав та свобод особи. 
У зв`язку з чим, суд вважає, що оспорюваним договором жодним чином не порушені права ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_2 .
У постанові ВС від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 вказано, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.
Проте, з огляду на правовідносини, що виникли між учасниками справи вважає за доцільне надати правову оцінку по суті спору.
Позовна заява про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги також мотивована тим, що ТОВ «ШОР ХАУС» не було внесено до Державного реєстру фінансових установи, Реєстру колекторських компаній, Реєстру платіжної інфраструктури, а НБУ не видавав ТОВ «ШОР ХАУС» ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, вид діяльності з надання фінансових послуг, здійснення діяльності кредитної спілки, надання фінансових платіжних послуг, у зв`язку з чим, на думку позивача договір має бути визнаний недійсним.
Такі доводи позивачки є хибними з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору - вчинення відповідного правочину у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 
1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 
2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 
3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 
4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 
5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» факторинг вважається фінансовою послугою.
У пункті 69 частини першої статті 1 Закону зазначено, що фінансова послуга - операція або декілька операцій, пов`язаних однією правовою метою, з фінансовими засобами, що здійснюються в інтересах інших осіб, ніж надавач такої фінансової послуги, а також послуги, прямо визначені спеціальними законами як фінансові послуги.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: 
а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); 
б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); 
в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;
г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; 
д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; 
е) вимоги до форми такого договору визначені спеціальним законом.
Як вже зазначалося, відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Звідси за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право в разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, немає підстав вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він є оплатним, а новим кредитором була сплачена номінальна вартість права вимоги. Вказаний договір не передбачає надання будь-яких фінансових послуг, не містить умов, які ю передбачали передачу новим кредитором первісному кредитору грошових коштів за плату та отримання прибутку. Предметом такого договору є лише відступлення права вимоги.
При цьому, посилання позивачки у відповіді на відзив на те, що ТОВ «ШОР ХАУС» отримало позитивний економічний результат не свідчать про належність такого договору до договорів факторингу, оскільки, збільшення розміру заборгованості, на яке посилається позивачка зумовлено виключно девальвацією національної валюти.
Вказане у сукупності свідчить про те, що укладений між відповідачами договір є саме договором про відступлення права вимоги, а тому, чинне законодавством не вимагає від ТОВ «ШОР ХАУС» отримання від НБУ дозволів на здійснення певних видів фінансової діяльності, у зв`язку з чим, посилання відповідачки на те, що такий договір укладено із порушенням дефектного складу спростовується обставинами справи.
У відповіді на відзив позивачка посилається на те, що на момент укладання договору відступлення права вимоги від 20.12.2016 року заборгованість за кредитним договором було визначена та стягнута на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим, кредитний договір втратив значення як самостійна підстава права вимоги, а право вимоги могло бути реалізовано виключно на підставі судового рішення, а не кредитного договору.
Проте, такі доводи позивачки є хибними, оскільки, сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Правовідносини, врегульовані правочином, є різновидом регулятивних правовідносин, тобто таких, що виникають на основі юридичних дозволів і втілюються переважно в правомірних діях суб`єктів.
Водночас у випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
Втім факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За загальним правилом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно з приписами статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Вирішення судом спору за вимогою про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).
У постанові ВП ВС від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 зроблено висновок про те, що незалежно від того, як сторони договору відступлення права вимоги охарактеризували (найменували) наявне зобов`язання: як таке, що належить кредиторові на підставі правочину, чи таке, що випливає із судового рішення, яким вирішено спір з приводу виконання відповідного правочину, - зазначена обставина не змінює правової природи наявного зобов`язання
Отже, ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не свідчить про заміну зобов`язання за договором новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, у яких права та інтереси сторони захищені судовим рішенням, що є обов`язковим до виконання на всій території України. Водночас таке судове рішення не змінює обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання такого зобов`язання.
У зв`язку зазначення у договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором, за яким на підставі судового рішення було стягнуто заборгованість не змінює правової природи зобов`язання, а тим більше, не свідчить про припинення зобов`язання за кредитним договором.
Щодо посилання позивачки на те, що заміна сторони виконавчого провадження може відбутися лише на підставі рішення суду, тоді як ТОВ «ШОР ХАУС» відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження у справі, а відповідно ТОВ «ШОР ХАУС» не могло звертатися до органів, що здійснюють примусове виконання судових рішень із заявою про примусове виконання рішення суду, то такі доводи не є предметом розгляду у справі, оскільки, законність/незаконність дій органів, що здійснюють примусове виконання рішення суду повинно оцінюватися в межах справи, рішення в якому звернуто до примусового виконання.
Тому, беручи до уваги те, що оспорюваний договір жодним чином не порушує права позивачки, як одного із кредиторів ОСОБА_2 , враховуючи те, що між сторонами було укладено саме договір про відступлення права вимоги, що не вимагало від ТОВ «ШОР ХАУС» отримання відповідних дозволів на здійснення фінансової діяльності, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не змінює суті основного зобов`язання, у зв`язку з чим, стягувач за таким зобов`язанням не позбавлений відступити право вимоги за договором навіть після ухвалення судового рішення, суд вважає, що підстави для задоволення позову – відсутні.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС» та Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК», третя особа – ОСОБА_2 про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22 липня 2026 року.

Суддя      Косіцина В.В.