| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/24444/24 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 14.02.2024 (п`ятнадцять рішень) на загальну суму 269 870,79 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником п`яти об`єктів нежитлової нерухомості - приміщень АДРЕСА_1, будівля яких має код 1220.9 за Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000. Для такого коду рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" встановлено ставку від 0,5 до 1 відсотка мінімальної заробітної плати, тоді як відповідач застосував ставку 1,5 відсотка, не зазначивши і не довівши, який саме код та тип об`єкта використано для її визначення.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 адміністративний позов задоволено, спірні податкові повідомлення-рішення від 14.02.2024 визнано протиправними та скасовано. 
Суд першої інстанції виходив із того, що ставка податку на нежитлову нерухомість залежить від типу (класу) об`єкта за ДК 018-2000; належність приміщень позивача до коду 1220.9 "Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші" підтверджена актом готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 24.09.2013 та експертним висновком, а тому застосування відповідачем ставки 1,5 відсотка є неправомірним, оскільки для коду 1220.9 у 2021- 2023 роках діяла ставка від 0,5 до 1 відсотка.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент формування податкових повідомлень-рішень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було конкретизовано тип приміщень позивача, а документів щодо їх функціонального призначення він не надав. Акт готовності об`єкта до експлуатації, на думку апелянта, лише підтверджує факт прийняття будівлі в експлуатацію та не визначає призначення належних позивачу приміщень. Експертний висновок від 20.05.2024 складено після прийняття податкових повідомлень-рішень від 14.02.2024, а тому не міг бути врахований контролюючим органом. Апелянт також зазначає, що відомості Державного реєстру речових прав є достовірними, доки не спростовані, а позивач не звертався із заявою про проведення звірки даних відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України. Відтак, діючи на підставі даних Реєстру, контролюючий орган прийняв правомірні рішення, що, на думку апелянта, підтверджується висновками Верховного Суду у справах № 520/342/21 та № 520/6531/19.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивач з 2015 року є власником п`яти нежитлових приміщень (АДРЕСА_1. Згідно з актом готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 24.09.2013 будівлі офісів з об`єктами сервісного обслуговування на перетині вул. Васильківської та просп. Академіка Глушкова, просп. 40-річчя Жовтня, 132, присвоєно код 1220.9 за ДК 018-2000, що засвідчено сертифікатом Державної архітектурно-будівельної інспекції України серії ІУ № 164132760839 від 03.10.2013. Експертним висновком № 2414103 від 20.05.2024, складеним Державним підприємством "Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві", приміщення позивача класифіковано за ДК 018-2000 кодом 1220.9 з функціональним призначенням "приміщення в офісній будівлі".
14.02.2024 відповідач сформував п`ятнадцять податкових повідомлень-рішень, якими нарахував позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021, два місяці 2022 та 2023 роки, застосувавши ставку 1,5 відсотка мінімальної заробітної плати. У Державному реєстрі речових прав приміщення позивача обліковано як "нежитлові приміщення" без зазначення коду за Класифікатором. Рішенням Державної податкової служби України від 14.05.2024 за скаргою позивача спірні рішення залишено без змін.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Отже, розмір 1,5 відсотка є граничною (максимальною) межею ставки, а не єдиною ставкою для будь-якої нежитлової нерухомості. Конкретну ставку встановлює орган місцевого самоврядування залежно від типу об`єкта. Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 ставки податку визначено у Таблиці 1 Положення диференційовано - за конкретними кодами ДК 018-2000; для коду 1220.9 "Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші" у 2021- 2023 роках діяла ставка від 0,5 до 1 відсотка, а ставку 1,5 відсотка встановлено для інших кодів.
А отже, застосування ставки 1,5 відсотка можливе лише за умови, що об`єкт належить до коду, для якого таку ставку встановлено. Застосувавши цю ставку до приміщень позивача, відповідач тим самим відніс їх до відповідного коду, а тому саме на нього покладено обов`язок довести правильність такого віднесення.
Тип (клас) об`єкта нежитлової нерухомості визначається за ДК 018-2000 на підставі первинних документів. У постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 640/32550/20, ухваленій у подібних правовідносинах щодо застосування рішення Київської міської ради № 242/5629, Верховний Суд зазначив: "визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000". У тій самій постанові Верховний Суд наголосив, що Таблиця 1 зазначеного Положення не містить коду для нежитлової будівлі без визначеного функціонального призначення, а тому сама лише відсутність конкретизації типу в реєстрі не свідчить про правомірність застосованої ставки.
Підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України прямо передбачає, що база оподаткування обчислюється не тільки за даними Державного реєстру, а й на підставі оригіналів документів платника. 
За частиною другою статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії; у разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в таких документах. 
У постанові від 27 лютого 2024 року у справі № 440/9997/22 Верховний Суд сформулював правовий висновок: "При обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий орган повинен використовувати не тільки дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, але й наявні відомості, що містяться в оригіналах відповідних документів платника податків, зокрема в документах на право власності (за умови їх подання). За наявності розбіжностей у таких даних оригінали документів, надані платником, зокрема документи на право власності, мають пріоритет над даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно".
Таким чином, посилання відповідача на те, що в Державному реєстрі тип приміщень не було конкретизовано, не звільняє контролюючий орган від обов`язку встановити дійсний код об`єкта за первинними документами і не легалізує застосування максимальної ставки за відсутності доказів належності приміщень до коду зі ставкою 1,5 відсотка.
Довід відповідача про те, що акт готовності об`єкта до експлуатації лише засвідчує прийняття будівлі в експлуатацію, є безпідставним. Цим актом об`єкту - будівлі офісів - присвоєно саме код 1220.9, а експертним висновком № 2414103 від 20.05.2024 приміщення позивача класифіковано за тим самим кодом із функціональним призначенням "приміщення в офісній будівлі". Натомість відповідач не надав жодного доказу належності цих приміщень до коду, для якого встановлено ставку 1,5 відсотка. А отже, дійсним кодом об`єкта є 1220.9, для якого діє ставка від 0,5 до 1 відсотка.
Довід про те, що експертний висновок складено після винесення податкових повідомлень-рішень, не спростовує його доказової сили. Висновок ґрунтується на технічній документації об`єкта, яка у 2021- 2023 роках не змінювалася, а тому підтверджує ті характеристики приміщень, що існували станом на час нарахування податку. У постанові від 23 грудня 2025 року у справі № 520/27906/21 Верховний Суд, розглядаючи подібний спір, зазначив, що контролюючий орган, який відніс приміщення до певного типу, "не довів правомірності застосування ставки податку" та не підтвердив належність об`єкта до цього типу, а експертний висновок, виконаний на підставі технічної документації, яка не зазнавала змін упродовж спірних періодів, є належним і допустимим доказом.
Посилання відповідача на презумпцію правильності відомостей Державного реєстру також не спростовує висновків суду першої інстанції. Така презумпція є спростовуваною: відомості реєстру можуть бути спростовані первинними документами, які мають над ними пріоритет (частина друга статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; наведена вище постанова у справі № 440/9997/22). До того ж стосовно коду об`єкта відомості реєстру взагалі відсутні, оскільки приміщення обліковано без зазначення класифікаційного коду.
Не заслуговує на увагу і довід про те, що позивач не звертався із заявою про проведення звірки даних. Обов`язок довести правомірність застосованої ставки покладено законом на контролюючий орган незалежно від звернення платника за звіркою. Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Правові висновки Верховного Суду у справах № 520/342/21 (постанова від 29 червня 2023 року) та № 520/6531/19 (постанова від 04 квітня 2024 року), на які посилається відповідач, сформульовані у справах, у яких платник податку не надав документів, що дозволяли б класифікувати функціональне призначення об`єкта, і не довів заявлений ним нижчий клас. У цій справі позивач надав акт готовності об`єкта та експертний висновок, які підтверджують код 1220.9, тоді як відповідач правильність застосованої ним ставки 1,5 відсотка не довів. Таким чином, непроведення звірки за таких обставин не спростовує неправомірності спірних рішень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Застосувавши до приміщень позивача ставку 1,5 відсотка без встановлення і доведення відповідного коду об`єкта, відповідач діяв не у спосіб, визначений законом, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, дійшовши обґрунтованого висновку про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)