Справа № 522/3701/26-Е
Провадження № 2/175/1841/26

РІШЕННЯ
Іменем України
15 вересня 2026 року       с-ще. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Бойка О.М.,
із секретарем судового засідання Грицай К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу, –

ВСТАНОВИВ:

В березні 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2026 року матеріали позовної заяви направленні за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
15 квітня 2026 року до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу.
Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, матеріали позовної заяви розподілено до провадження судді Бойко О.М.
В позовних вимогах позивач просить розірвати шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 лютого 2018 року у Чечелівському районному у м. Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №99, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , а також визначити місце проживання дитини з ОСОБА_1 та вирішити питання щодо участі відповідача у вихованні дитини відповідно до інтересів дитини.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя із відповідачем не склалося, оскільки між ними постійно виникали побутові конфлікти, що призвели до втрати між подружжям почуття любові та поваги. 
Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, позивач зазначила, що з відповідачем спільне життя є фактично припиненим та збереження шлюбу неможливе. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем.
Позивач у судове засідання не з`явилась, у позовній заяві просила суд розглянути позовну заяву у її відсутність. Також, позивач надала заяву про залишення без розгляду частину позовних вимог, а саме про визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 та вирішення питання щодо участі відповідача у вихованні дитини відповідно до інтересів дитини.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце був належним чином повідомлений. Надав клопотання в якому позов визнав та просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення.
Факт перебування сторін у шлюбних правовідносинах підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис про шлюб №99 від 16 лютого 2018 року, зареєстрований у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чечелівському районному у м. Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). 
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За приписами абз.2 п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів справи вбачається що позивачем не сплачено судовий збір.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором.
У ст. 1, 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір — це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат та справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Рекомендації R (81) 7 Комітету міністрів державам?членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя від 14.05.1981 року та практику Європейського суду з прав людини, які встановлюють, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.
За практикою ЄСПЛ, судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.
У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. ЕСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тобто, враховуючи той факт, що позивачем по справі було сплачено судовий збір лише частково у сумі 665,60 грн., а питання розподілу здійснюється під час ухвалення рішення по справі, а також той факт, що не сплата судового збору не повинна позбавляти громадян права на доступ до правосуддя, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача по справі на користь Держави суму судового збору, яка не була сплачена позивачем при зверненні до суду.
Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді недоплаченого судового збору позивачем у сумі 665,60 грн. – за вимогу про розірвання шлюбу.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 142, 259, 260, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, суд - 

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу - задовольнити.
Шлюб, між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 лютого 2018 року у Чечелівському районному у м. Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №99, вважати розірваним.
Після розірвання шлюбу прізвища сторін не змінювати.
Іншу частину позовних вимог – залишити без розгляду.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 665,60 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь Держави судові витрати у вигляді недоплаченого судового збору у розмірі 665,60 грн.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       О.М. Бойко