КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/23544/25 Головуючий у І інстанції Волошин В.О.
Провадження №22-ц/824/6851/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 липня 2026рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «ГУД МЕНТАЛ» - адвоката Єпіфанова Ярослава Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ГУД МЕНТАЛ» про стягнення заборгованості за договором надання поворотної фінансової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Гуд Ментал», в якому просив суд:
- стягнути з відповідача ТОВ «Гуд Ментал» на користь позивача ОСОБА_1 не повернуті грошові кошти за договором надання поворотної фінансової допомоги №140225/1 від 14 лютого 2025р. у розмірі 525310,0 грн. та понесені судові витрати.
Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що 14 лютого 2025р. між сторонами було укладено договір фінансової допомоги, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 1 525 310,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №7Р3Н-ТТ94-2ТК5-ВВ3Т та №2КХХ-5346-9ААА-АТ1Е від 19 лютого 2025р., у вигляді безпроцентної поворотної фінансової допомоги у розмірі визначеному, в п. 2.1 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений цим договором строк.
Пункт 4.1. договору фінансової допомоги, передбачає, що фінансова допомога надається позичальнику строком на 3 (три) роки від дати її надання, визначеної у відповідному платіжному дорученні.
Відповідно до п. 4.1.1. договору фінансової допомоги, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму наданої фінансової допомоги по закінченню строку, на який вона була надана, або на письмову вимогу позикодавця протягом трьох календарних днів з моменту направлення такої вимоги.
На підставі п. 4.1.1 договору фінансової допомоги, позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про дострокове повернення коштів.
24 березня 2025 р. відповідачем було здійснено часткове повернення коштів у сумі 1 000 000,00 грн, однак залишок суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 525 310,0 грн, так і залишився неповернутим.
09 травня та 12 травня 2025 р. позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення залишку наданої фінансової допомоги у розмірі 525 310,00 грн, на електронну пошту та за адресою реєстрації місцезнаходження відповідача, однак відповіді на свою вимогу та грошові кошти, так і не отримав.
З огляду на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором фінансової допомоги та ігнорує вимоги позивача щодо сплати неповернутої частини наданої фінансової допомоги у розмірі 525 310,00 грн, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Ментал» на користь ОСОБА_1 не повернуті грошові кошти за договором надання поворотної фінансової допомоги №140225/1 від 14 лютого 2025р. у розмірі 525 310,00 (п`ятсот двадцять п`ять тисяч триста десять) грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Ментал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4202 (чотири тисячі двісті дві) грн 48 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, адвокат Єпіфанов Я.В. в інтересах ТОВ «ГУД МЕНТАЛ» подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.
Посилаючись на незаконність, необґрунтованість, ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом було проігноровано пункт 4.1. договору яким визначено строк надання допомоги на 3 роки. Вказує, що в тексті договору існує очевидна колізія між п.4.1 та п.4.1.1. - повернення на вимогу. Суд першої інстанції не застосував статтю 213 ЦК України для усунення цієї суперечності. Так, згідно з ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні правочину береться до уваги мета правочину та всі його умови у сукупності. Встановлення у п. 4.1 строку в 3 роки є беззмістовним, якщо припустити, що діє безумовне право вимоги за п. 4.1.1. Єдиним логічним тлумаченням, яке узгоджує ці пункти, є те, що право вимоги за п. 4.1.1 виникає після закінчення строку або у випадку порушення умов договору. Оскільки порушень з боку відповідача судом не встановлено, застосування п. 4.1.1 скаржник вважає безпідставним.
Посилаючись на практику Верховного Суду (постанови від 27.04.2023 у справі № 161/11436/21, від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19), скаржник зазначає, що у разі неясності умов договору застосовується доктрина contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Оскільки умови договору, зокрема суперечливий п. 4.1.1, були запропоновані позивачем (що не заперечувалося в суді), всі сумніви мають тлумачитися на користь відповідача. Тлумачення на користь відповідача означає визнання пріоритету фіксованого строку (3 роки), оскільки це відповідає меті договору - забезпеченню господарської діяльності товариства обіговими коштами.
Скаржник також звертає увагу апеляційного суду на суперечливість дій позивача в контексті ст. 3 та ст. 13 ЦК України, який, уклавши договір на 3 роки, вже через 2 місяці (у травні 2025) почав вимагати повного повернення коштів без будь-яких об`єктивних причин.
Зауважує, що суд першої інстанції не врахував практику ЄСПЛ щодо захисту «легітимних очікувань» як складової права власності (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції). У справі Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland, ЄСПЛ визнав, що легітимне очікування виникає, коли особа має правову підставу розраховувати на певний стан речей. Договір із фіксованим строком створив у відповідача легітимне очікування щодо права користування коштами до 2028 року. Рішення суду, яке легітимізує дострокове вилучення коштів на підставі суперечливої умови договору, порушує принцип правової визначеності (Legal Certainty) та є непропорційним втручанням у мирне володіння майном (активами) Товариства.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги адвокат Шабас Г.В. в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач не надавав докази відсутності можливості здійснити тлумачення договору за допомого загальних підходів, як і не звертався з вимогою до суду про тлумачення змісту договору чи визнання його положень недійсними, а доводи щодо колізії пунктів договору є нічим іншим, як ухилення від виконання умов договору.
Також представник позивача зазначає, що відповідач, підписуючи договір, погодився на всі його умови та частково повернув надану позивачем фінансову допомогу, однак щодо повернення її залишку намагається ухилитися.
При цьому жодного втручання у мирне володіння активами товариства, про яке вказує представник відповідача, не було і не могло бути, оскільки альтернативне положення щодо можливої поведінки позикодавця при поверненні коштів наданої фінансової допомоги було закріплене у Договорі на час його підписання і відповідач був обізнаний з цим положенням, про що свідчить підпис його директора із проставленням печатки товариства.
У судовому засіданні представник відповідача, ТОВ «ГУД МЕНТАЛ» - адвокат Єпіфанов Я.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шабас Г.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Таргоній Д.О., пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що 4 лютого 2025р. між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ТОВ «Гуд Ментал», як позичальником, було укладено договір фінансової допомоги, відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти, у вигляді безпроцентної поворотної фінансової допомоги у розмірі, визначеному в п. 2.1. цього договору (надалі іменується «фінансова допомога»), а позичальник зобов`язався повернути фінансову допомогу у визначений цим договором строк.
Згідно п. 2.1. цього договору, фінансова допомога надається у національній валюті України у розмірі 1525310,0 грн.
Фінансова допомога надається позичальнику строком на три роки від дати її надання, визначеної у відповідному платіжному дорученні (п. 4.1 договору фінансової допомоги).
Відповідно до п. 4.1.1. цього договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму наданої фінансової допомоги по закінченню строку, на який вона була надана, або на письмову вимогу позикодавця протягом трьох календарних днів з моменту направлення такої вимоги.
Сторони підписали вказаний договір шляхом пересилання його сканованої копії через мобільний застосунок «Телеграм».
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором фінансової допомоги виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу фінансову допомогу у загальному розмірі 1525310,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №7Р3Н-ТТ94-2ТК5-ВВ3Т та №2КХХ-5346-9ААА-АТ1Е від 19 лютого 2025р., і що не заперечувала сторона відповідача, протягом всього часу розгляду справи в суді, враховуючи зміст поданого стороною відзиву на позов.
Вказані платіжні інструкції оформлені в електронній формі та мають таку ж юридичну силу, що і аналогічні паперові документи.
Судом встановлено, що на виконання досудової вимоги позивача, 24 березня 2025р. відповідач здійснив повернення коштів позивачу згідно з договором фінансової допомоги у розмірі 1000000,0 грн, що не заперечувалось стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді.
З матеріалів справи також вбачається, що позивач двічі звертався до відповідача в досудовому порядку з вимогою про сплату йому не повернутої частини наданої фінансової допомоги у розмірі 525 310,00 грн, зазначена вимога була надіслана:
- 09 травня 2025р. на електронну адресу відповідача, зазначену у договорі фінансової допомоги: ІНФОРМАЦІЯ_1;
- 12 травня 2025р. на адресу відповідача, за місцезнаходженням відповідача, як юридичної особи.
Проте, як встановлено судом, вказані вимоги відповідачем виконані не були, що у свою чергу не заперечувала сторона відповідача, у поданому до суду відзиві.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у даній справі судом не встановлено належного виконання умов договору фінансової допомоги відповідачем та на спростування розміру заборгованості за вказаним договором належних доказів суду надано не було, а тому суд вважав, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, договори та інші правочини.
У відповідності до частини перша статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Як правильно встановив суд першої інстанції за своєю правовою природою укладений між сторонами у цій справі договір №140225/1 надання поворотної фінансової допомоги є договором позики.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом першої інстанції встановлено, що Договір №140225/1 сторони підписали шляхом пересилання його сканованої копії через мобільний застосунок «Телеграм», а також вчинили дії, направлені на виконання умов цього договору. Загалом позивач як позикодавець 19.02.2025 надав відповідачу безпроцентну фінансову допомогу на поворотній основі у розмірі 1 525 310,00 грн, що підтверджується доданими позивачем до позову копіями платіжних інструкцій. 
У свою чергу відповідач, як позичальник, частково повернув позивачу отримані від нього кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, що підтверджується доданою позивачем до позовної заяви скрін-копією щодо поповнення картки від ТОВ «ГУД МЕНТАЛ», в призначенні платежу яких міститься посилання на договір поворотної фінансової допомоги № 140225/1 від 14.02.2025р.
Проте, на вимоги позивача про сплату йому не повернутої частини наданої фінансової допомоги у розмірі 525 310,0 грн, які були надіслані 09.05.2025р., 12.05.2025 р., відповідачем виконані не були, що не заперечувалось стороною відповідача.
Щодо необхідності застосування до правовідносин сторін принципу Contra Proferentum (слова договору тлумачяться проти того, хто їх написав), колегія суддів зазначає наступне.
У постанові від 30.06.2021 року у справі № 183/2390/18 Верховний Суд зазначив, що «підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї годи або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. В той же час, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто, суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.»
Відповідно до положень статті 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). 
На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина саме за правилами, передбаченими статтею 213 ЦК України.
Відповідно до правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
В цьому контексті колегія суддів зазначає, що зміст пунктів 4.1 та 4.1.1 Договору надання поворотної фінансової допомоги №140225/1 від 14 лютого 2025 року є ясним і зрозумілим та не потребує тлумачення. Сторонами було погоджено строк, тривалістю в три роки, на який надається фінансова допомога Позичальнику. Поряд із цим, сторони погодили також можливість альтернативної поведінки позикодавця, зокрема конкретизовано, що кошти позичальник зобов`язаний повернути по закінченню строку, на який була надана фінансова допомога, або на письмову вимогу Позикодавця.
Підписуючи договір надання поворотної фінансової допомоги №140225/1 від 14 лютого 2025 року, ТОВ «Гуд Ментал» погодилося на умови повернення фінансової допомоги, викладені в п. 4.1.1. договору, а намагання представника відповідача спотворити дійсне значення вказаного положення договору може свідчити про бажання ухилитися від його виконання. 
Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №161/11436/21 та від 18.03.2021 року у справі №910/9525/19 не заслуговують на увагу, оскільки зазначені справи і справа № 761/23544/25 мають різні підстави та предмети позову, матеріально-правове регулювання спірних відносин, а також встановлені судами фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними, а тому висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах в цьому випадку застосуванню не підлягають.
Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення позивачем принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 роз`яснено, що добросовісність є стандартом поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка походить із римської правової максими non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), ґрунтується саме на принципі добросовісності. Недобросовісною визнається поведінка, що не узгоджується з попередніми заявами або діями сторони, за умови, що інша сторона обґрунтовано покладалася на таку поведінку та діяла собі на шкоду.
Правовідносини сторін у даній справі випливають виключно з умов укладеного між ними Договору надання поворотної фінансової допомоги №140225/1 від 14 лютого 2025 року, положення пункту 4.1.1 якого визначають обов`язок Позичальника повернути Позикодавцю суму наданої фінансової допомоги по закінченню строку, на який вона була надана, або на письмову вимогу Позикодавця протягом 3 (трьох) днів з моменту направлення такої вимоги.
Погодившись на зазначені умови договору, підписавши його та в подальшому частково повернувши фінансову допомогу у розмірі 1 000 000,00 грн, саме відповідач усупереч своїй попередній поведінці, наразі стверджує про передчасність і неправомірність вимог позивача, ухиляючись від виконання умов договору щодо перерахунку неповернутого залишку боргу.
Посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії" (Pine Valley Developments and Others v. Ireland, серія А, №222, від 29.11.1991), колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. 
"Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. 
Отже, правомірні очікування характерні для особи, дії якої відповідають положенням діючого законодавства, яка чекає на відповідну реакцію уповноваженого органу, проте позивач є лише стороною Договору і діє відповідно до узгоджених сторонами його умов, а відповідач навпаки діє усупереч положенням Договору, намагаючись ухилитися від його виконання, що не може свідчити про його дії у межах вимог законодавства. 
При цьому жодного втручання у мирне володіння активами товариства, про яке вказує представник відповідача, не відбулось, оскільки альтернативне положення щодо можливої поведінки позикодавця при поверненні коштів наданої фінансової допомоги було закріплене у Договорі на час його підписання і відповідач був обізнаний з цим положенням, про що свідчить підпис його директора із проставленням печатки товариства.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про наявність підстав для визнання заповіту недійсним через психічний стан спадкодавця на момент його складення. Наведені апелянтом аргументи носять формальний характер, не впливають на правильність застосування норм матеріального та процесуального права та не свідчать про неповноту дослідження обставин чи неправильну оцінку доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу подану адвокатом Єпіфановим Ярославом Володимировичем в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ГУД МЕНТАЛ» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складене 05 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб