ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 161/19554/20
провадження № 61-1934св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 12 січня 2026 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи та зміним предмет позову, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява  ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року, у фактичних шлюбних відносинах ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . У 2004 році вони зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Під час перебування у шлюбі, 04 грудня 2013 року  ОСОБА_2 як покупець уклала з продавцем ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за 696 856 грн, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, за 410 144 грн.

У нотаріально посвідчених заявах ОСОБА_1 від 20 листопада 2013 року, а також в пунктах 7.4 договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки вказано, що майно придбавається за особисті кошти покупця  ОСОБА_2 , які отримані нею в процесі реалізації нерухомого майна, що є її особистою приватною власністю, набутого на підставі договору дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою рівненською державною нотаріальною конторою за Р№ 1-1542, та на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості № 562/98 від 27 березня 1998 року. 

Згаданим в пунктах 7.4 договорів купівлі-продажу майном, що належало ОСОБА_2 , є квартира АДРЕСА_2 , яка продана за 306 200 грн, та квартира АДРЕСА_3 , яка продана за 256 300 грн, а всього - 562 500 грн.

Через відсутність особистих коштів для сплати всієї вартості будинку та земельної ділянки станом на 04 грудня 2013 року ОСОБА_2 сплатила продавцю 451 000 грн за будинок та 162 687 грн за земельну ділянку, а всього - 613 687 грн, що на 51 187 грн більше від 562 500 грн - виручених від продажу особистого майна. 

Таким чином, особисті кошти ОСОБА_2 складають 50,8% (562 500*100/1 107 000) від вартості придбаного будинку та земельної ділянки, а решту коштів в сумі 513 313 грн (265 856 грн + 247 457 грн), тобто 49,2% від вартості придбаного будинку та земельної ділянки, було сплачено за рахунок спільних коштів сім`ї, що підтверджується заявою ОСОБА_5 від 29 січня 2014 року. Тому позивачу належить 1/4 частка у будинковолодінні.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи, після придбання будинку вартість невід`ємних поліпшень склала 1 074 107 грн, а загальна ринкова вартість будинку на час проведення експертизи та поділу майна - 8 861 902 грн. 

Після придбання будинку, за спільні кошти було проведено благоустрій території двору, зведено підсобні приміщення (барбекю, альтанка, баня), малі архітектурні споруди, вимощено бруківкою подвір`я, висаджені декоративні рослини та плодові дерева, орієнтовна вартість наведеного більше 200 000 доларів США. Крім цього, було придбано предмети інтер`єру, які мають цінність, є спільною сумісною власністю та підлягають поділу, а саме телевізор 5 S SONI, телевізор 5 S LD, холодильник LD, комод антикварний коричневий, диван та два крісла, вітрина зі склом, журнальний столик, мармуровий торшер, підставка під вазон з мармуром, тумба під телевізор, кухонний меблевий гарнітур, обідній стіл, шість стільців, два крісла, чотири тумбочки, трюмо, ліжко двоспальне металеве, ліжко двоспальне, спальний гарнітур, гардеробна кімната, шафа купе, тумба під телевізор, диван, два крісла, шафа, пенал зі скляними дверима, книжкова шафа, трюмо, стіл журнальний, крісло-качалка, дзеркало, люстри (шість штук), картина гобелен, автомобіль «Mitsubishi Colt», 2009 року випуску. 

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 23 листопада 2023 року № 3179-Е, вартість автомобіля «Mitsubishi Colt», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, складає 184 568 грн. 

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової-товарознавчої експертизи від 28 вересня 2023 року № 3177 вартість побутової техніки, предметів інтер`єру та меблів, які знаходяться в будинковолодінні складає 175 740 грн. 

Вказане майно набуте за спільні кошти подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частинах. Оскільки загальна вартість цього майна складає 360 308 грн, то 1/2 частка ОСОБА_1 в грошовому вираженні складає 180 154 грн.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог та зміни предмета позову, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/4 частину будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , набуту ним у шлюбі, а також витребувати у ОСОБА_2 та стягнути на його користь грошову компенсацію 1/2 частки майна, придбаного за спільні сімейні кошти, в розмірі 180 154 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12 січня 2026 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя залишено за ОСОБА_2 автомобіль марки «Mitsubishi Colt», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 92 284 грн як грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки «Mitsubishi Colt», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_2 . 
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність наступне майно: телевізор 5 S SONI, комод антикварний коричневий, диван та два крісла, вітрину зі склом, 4 тумбочки, шафу купе та тумбу під телевізор, диван та 2 крісла, шафу, пенал зі скляними дверима, трюмо, стіл журнальний, крісло-качалку, дзеркало, люстру (1 штука), а всього на загальну суму 75 185 грн.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя виділено ОСОБА_2 в особисту приватну власність наступне майно: телевізор 5 S LD, крісла 2 шт, холодильник LD, журнальний столик (стільниця із мармуру), мармуровий торшер, підставку під вазон з мармура, тумбу під телевізор, трюмо, ліжко двоспальне металеве, ліжко двоспальне, спальний гарнітур, гардеробну кімнату, книжкову шафу, люстри (5 штук), картину гобелен, а всього на загальну суму 77 825 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості витрат, понесених на облаштування земельної ділянки та будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 537 053,50 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що заявою від 12 листопада 2013 року, засвідченою приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Фоменко В. І. та зареєстрованою в реєстрі під № 1227, ОСОБА_1 ствердив, що дружина ОСОБА_2 купує за особисті кошти житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2023 року у справі № 161/2696/21, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Фоменко В. І., про визнання договорів частково недійсними. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 своїм підписом ствердив ту обставину, що він діє вільно, цілеспрямовано і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених в заяві, діючи без випливу обману, за відсутності тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити дану заяву на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цієї заяви. В заяві міститься покликання на те, що нотаріусом йому роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цієї заяви. Особу ОСОБА_1 , який підписав документ встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає.

Кухонний меблевий гарнітур, обідній стіл та шість стільців були придбані разом із житловим будинком за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 , а відтак не можуть бути визнані предметами спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу або компенсації одній зі сторін за умови передачі іншій майна в натурі.

За період перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль марки «Mitsubishi Colt», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_2 , здійснили облаштування земельної ділянки та спірного будинковолодіння, а також придбали меблі та предмети інтер`єру, загальна вартість яких складає 1 410 035 грн. Зазначене майно, набуте сторонами за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, тому при поділі такого майна кожний із сторін має право на виділення йому 1/2 частки цього майна вартістю 705 017,50 грн.

Оскільки автомобіль марки «Mitsubishi Colt», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номер шасі НОМЕР_2 перебуває у користуванні ОСОБА_2 , то суди дійшли висновку про можливість залишення його у власності відповідачки з виплатою ОСОБА_1 половини вартості вказаного автомобіля.

Враховуючи, що під час розгляду справи сторони не досягли згоди щодо поділу меблів та предметів інтер`єру в натурі, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про можливість здійснити їх розподіл шляхом виділення позивачу та відповідачці в особисту приватну власність відповідного майна у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. При цьому, відповідно до вимог частини третьої статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) місцевий суд збільшив частку відповідача ОСОБА_2 на суму 2 640 грн, оскільки з нею залишились проживати діти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

11 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. 

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 646/12964/14-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

26 березня 2026 року справа № 161/19554/20 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане частково за особисті кошти ОСОБА_2 та за спільні кошти подружжя від доходів ОСОБА_1 як підприємця, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права власності на 1/4 частину цього будинковолодіння.

Наявні в матеріалах справи документи щодо продажу особистого майна ОСОБА_2 та придбання нею нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , спростовують зміст заяви від імені ОСОБА_1 від 12 листопада 2013 року та вказують на те, що ОСОБА_2 не могла придбати спірне будинковолодіння за особисті кошти із джерел вказаних в заяві. Кошти в сумі 544 500 грн, яких не вистачало для повного розрахунку на час укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, з`явилися лише 29 січня 2014 року. Ці кошти зароблені особисто ОСОБА_1 як доходи від підприємницької діяльності, інших джерел доходів у сім`ї не було. ОСОБА_2 протягом всього часу ніколи ніде не працювала і не мала жодних доходів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Чайка О. Ф. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, однак оскаржувані судові рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості витрат на облаштування земельної ділянки та будинковолодіння в розмірі 537 053,50 грн, грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля марки «Mitsubishi Colt» в розмірі 92 284 грн, витрат за проведення експертизи в розмірі 25 331,88 грн, та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині. В решті рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 25 серпня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2021 року (т.1 а.с.185).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

04 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з розстроченням платежу (т.2 а.с.215-217).

Також 04 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1104 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:1035, з розстроченням платежу для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.219-221).

В пунктах 7.4 вищевказаних договорів зазначено, що житловий будинок та земельна ділянка придбані ОСОБА_2 за особисті кошти, отримані в процесі реалізації нерухомого майна, що є її особистою приватною власністю, набутого на підставі договору дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою рівненською державною нотаріальною конторою за Р№1-1542, та на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості № 562/98 від 27 березня 1998 року.

12 листопада 2013 року ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву, в якій підтвердив той факт, що його дружина ОСОБА_2 купує за особисті кошти, отримані в процесі реалізації нерухомого майна, що є її особистою приватною власністю, набутого на підставі договору дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою рівненською нотаріальною конторою, за Р№ 1-1542, на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості № 562/98 від 27 березня 1998 року та укладає договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1104 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:1035, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.214).

Нотаріально засвідченими заявами від 29 січня 2014 року ОСОБА_5 підтвердила про проведення ОСОБА_2 повного розрахунку за договорами (т.2 а.с.218, 222).

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1104 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:1035, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.186-189).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2023 року у справі № 161/2696/21, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Фоменко В. І., про визнання договорів частково недійсними (т.1 а.с.215-221). 

Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів частково недійсними, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними: складену від його імені заяву від 12 листопада 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Фоменко В. І. та зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій за № 1227; пункт 7.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки з розстроченням платежу, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 04 грудня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Фоменко В. І. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1287; пункт 7.4. договору купівлі-продажу житлового будинку з розстроченням платежу, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 04 грудня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Фоменко В. І. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1285.

У рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2023 року зазначено, що стороною позивача ОСОБА_2 не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що він не ставив підпис в журналі реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2013 рік про вчинення нотаріальної дії за № 1227 від 12 листопада 2013 року, а обов`язок доведення наявності обставин, на які посилався позивач, покладається на позивача.

Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 своїм підписом ствердив ту обставину, що він діє вільно, цілеспрямовано і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених в заяві, діючи без випливу обману, за відсутності тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити дану заяву на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цієї заяви. В заяві міститься покликання на те, що нотаріусом йому роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цієї заяви. Особу ОСОБА_1 , який підписав документ встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/4 частину будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , набуту ним у шлюбі, а тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом переглядаються лише в означеній частині.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та судове рішення апеляційного суду в оскаржуваних частинах ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності

є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 викладено правовий висновок про те, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, на якій він розташований, були набуті відповідачкою за нотаріально посвідченої згоди позивача, викладеної у заяві від 12 листопада 2013 року, в якій ОСОБА_1 підтвердив той факт, що його дружина ОСОБА_2 купує вказане нерухоме майно за особисті кошти, отримані в процесі реалізації нерухомого майна, що є її особистою приватною власністю, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає, тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/4 частину цього майна.

При цьому суди попередніх інстанцій врахували, що вищевказана заява позивача від 12 листопада 2013 року була предметом розгляду у справі № 161/2696/21, в якій рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Фоменко В. І., про визнання договорів частково недійсними. У справі № 161/2696/21 судами досліджено обставини укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а також спростовано доводи ОСОБА_1 про те, що складена від його імені заява є фальшивою, не відповідає справжній його волі і намірам, а викладені в ній факти не відповідають дійсності.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що спірне будинковолодіння було придбане частково за особисті кошти ОСОБА_2 та за спільні кошти подружжя, від доходів ОСОБА_1 як підприємця, не заслуговують на увагу, оскільки презумпція права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно спростовується наявною в матеріалах справи та дослідженою судами попередніх інстанцій нотаріально засвідченою заявою позивача, за змістом якої він визнав спірні об`єкти нерухомості особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Крім того, рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою апеляційного суду, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості витрат, понесених на облаштування земельної ділянки та будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 537 053,50 грн. Вказаний висновок мотивовано тим, що після придбання ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі здійснили облаштування земельної ділянки та спірного будинковолодіння. За змістом касаційної скарги позивач погодився з рішенням суду першої інстанції в цій частині, оскільки не оскаржував його в апеляційному та касаційному порядку в частині задоволених позовних вимог. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги ОСОБА_1 Верховним Судом не встановлено.

Так само, аргументи представника ОСОБА_2 - адвоката Чайки О. Ф., наведені у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 про необхідність скасування рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року та постанови Волинського апеляційного суду від 12 січня 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості витрат на облаштування земельної ділянки та будинковолодіння в розмірі 537 053,50 грн, грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля марки «Mitsubishi Colt» в розмірі 92 284 грн, витрат за проведення експертизи в розмірі 25 331,88 грн, не заслуговують на увагу, так як сторона відповідача не подавала касаційну скаргу на вказані судові рішення. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 646/12964/14-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваних частинах - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2025 рокута постанову Волинського апеляційного суду від 12 січня 2026 року в оскаржуваних частинах залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара 

В. В. Сердюк