ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 1903/1866/2012 | Головуючий у 1-й інстанції Созанська Л.І.
Провадження № 22-ц/817/954/26 | Доповідач - Хома М.В.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Панькевич Т.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Покотила Юрія Володимировича на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року, постановлену суддею Созанською Л.І. у цивільній справі №1903/1866/2012 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучацький відділ державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, яка обгрунтована тим, що ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2012 року у справі №1903/1866/2012 заявника тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за зведеним виконавчим провадженням №4 від 01 березня 2011 року щодо стягнення з ПП «Жнибороди» на користь управління Пенсійного фонду України в Бучацькому районі 17 790,60 грн боргу.
Зазначав, що боржником у вказаному виконавчому провадженні було ПП «Жнибороди» як юридична особа, а не він як фізична особа. При цьому, в ухвалі суду від 03 вересня 2012 року не встановлено обставин, які б свідчили про ухилення боржника чи його посадових осіб від виконання зобов`язань. Сама неможливість виконання ним зобов`язань ПП «Жнибороди» не свідчить про ухилення від їх виконання.
Також посилався на те, що станом на час звернення до суду відомості про нього у Єдиному реєстрі боржників відсутні, як і відомості в Автоматизованій системі виконавчого провадження про виконавчі провадження, у яких він є боржником. У зв`язку з відсутністю невиконаних ним зобов`язань вважав, що підстави для подальшого застосування встановленого обмеження відпали.
Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В. просить ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року скасувати та ухвалити рішення, яким заяву задовольнити. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування встановленого обмеження, виходячи з того, що ПП «Жнибороди», керівником якого є ОСОБА_1 , не виконало зобов`язань у зведеному виконавчому провадженні №4 від 01 березня 2011 року та не вжило заходів, спрямованих на їх виконання.
Зазначає, що боржником у виконавчому провадженні є юридична особа — ПП «Жнибороди», а не ОСОБА_1 як фізична особа. При цьому, ухвалою суду від 03 вересня 2012 року не встановлено обставин, які б свідчили про його ухилення від виконання зобов`язань, а сама неможливість виконання ним зобов`язань юридичної особи не може свідчити про таке ухилення.
Посилається також на те, що відомості про ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників відсутні, як і відомості в Автоматизованій системі виконавчого провадження про виконавчі провадження, у яких він є боржником. Вказані обставини були підтверджені представником Бучацького відділу ДВС, яка повідомила, що на виконанні перебувають виконавчі провадження, боржником у яких є саме ПП «Жнибороди».
Вважає, що за відсутності у нього як фізичної особи невиконаних зобов`язань подальше застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є безпідставним.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилися, при цьому від представника ОСОБА_1 — адвоката Покотила Ю.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а тому неявка учасників справи відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2012 року у справі №1903/1866/2012 задоволено подання відділу державної виконавчої служби Бучацького районного управління юстиції та обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за зведеним виконавчим провадженням №4 від 01 березня 2011 року про стягнення з ПП «Жнибороди» на користь управління Пенсійного фонду України в Бучацькому районі 17 790,60 грн боргу.
Вказана ухвала набрала законної сили 19 вересня 2012 року.
Станом на час розгляду даної справи апеляційним судом зведене виконавче провадження №4 від 01 березня 2011 року перебуває на виконанні у Бучацькому відділі державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, зобов”язання за цим виконавчим провадженням не виконані.
ОСОБА_1 є керівником ПП «Жнибороди».
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилання захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Разом з тим, ОСОБА_1 не навів мотивів, з яких слід скасувати застосоване щодо нього тимчасове обмеження, і таких підстав судом не встановлено. 
Як із змісту поданої до суду першої інстанції заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, так із змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 не згідний із застосуванням щодо нього зазначеного обмеження. 
Однак, ухвала Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2012 року, обгрунтованість застосування судом щодо ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не є предметом апеляційного оскарження у справі, що розглядається.
Колегія суддів враховує, що Європейський суд наголосив, що втручання у право особи залишати свою країну повинно залишатися обґрунтованим і пропорційним протягом усього періоду його застосування, а національні органи мають забезпечувати можливість перевірки того, чи зберігається необхідність у подальшому застосуванні такого заходу.
У справах «Луордо проти Італії», «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», «Рінер проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив про те, що якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу. У будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості. 
Встановивши, що зведене виконавче провадження №4 від 01 березня 2011 року станом на даний час продовжує перебувати на виконанні, жоден із виконавчих документів боржником не виконаний, а ОСОБА_1 продовжує залишатися керівником цього підприємства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування встановленого щодо нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
При цьому ОСОБА_1 не надано доказів повного чи часткового погашення заборгованості, вчинення ним як керівником підприємства дій, спрямованих на виконання зобов`язань у виконавчому провадженні, а також існування інших обставин, які б свідчили про припинення або зміну обставин, що зумовили застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Доводи апеляційної скарги про те, що боржником у виконавчому провадженні є ПП «Жнибороди» як юридична особа, а не ОСОБА_1 як фізична особа, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2012 року, яка набрала законної сили 19 вересня 2012 року, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосовано саме до ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням зобов`язань ПП «Жнибороди», керівником якого він був. 
Законність та обґрунтованість застосування такого обмеження зазначеною ухвалою не є предметом перегляду під час вирішення заяви, поданої в порядку частини п`ятої статті 441 ЦПК України.
Предметом розгляду у цій справі є наявність чи відсутність підстав для скасування вже застосованого судом обмеження, а не повторна перевірка обставин, за яких таке обмеження було встановлено у 2012 році. 
Відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалою від 03 вересня 2012 року не встановлено ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, фактично зводяться до незгоди з підставами постановлення судового рішення, яке набрало законної сили та в установленому законом порядку скасоване не було.
Не спростовують висновків суду першої інстанції й посилання на відсутність відомостей про ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників та Автоматизованій системі виконавчого провадження як про боржника-фізичну особу.
Такі обставини свідчать лише про те, що ОСОБА_1 особисто не є боржником за відповідними виконавчими документами, однак не спростовують факту застосування до нього тимчасового обмеження як до керівника юридичної особи-боржника. 
При цьому, ОСОБА_1 як на час встановлення обмеження був керівником ПП «Жнибороди», так і на час розгляду заяви продовжує ним залишатися, тоді як зобов`язання підприємства у зведеному виконавчому провадженні залишаються невиконаними.
Колегія суддів враховує, що тимчасове обмеження права особи на виїзд за межі України має бути виправданим та пропорційним протягом усього періоду його застосування, а його тривале збереження не може мати автоматичного характеру.
Разом із тим сама тривалість застосування такого заходу не є безумовною підставою для його скасування. Вирішуючи відповідне питання, суд має з`ясувати, чи відпали обставини, з якими було пов`язано застосування обмеження, а також чи зберігається його зв`язок із метою забезпечення виконання рішення.
У цій справі така судова перевірка здійснена в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 441 ЦПК України. 
За її результатами встановлено, що виконавче провадження не завершено, зобов`язання ПП «Жнибороди» не виконані, ОСОБА_1 продовжує бути керівником юридичної особи-боржника, а доказів виникнення обставин, які б обґрунтовували необхідність скасування застосованого до нього обмеження, заявником не надано.
Вказане узгоджується і з положеннями частини восьмої статті 441 ЦПК України, відповідно до яких відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність його скасування.
З огляду на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2026 року — без змін.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Покотила Юрія Володимировича — залишити без задоволення.
Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 4 червня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 серпня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.