ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | Справа №160/19613/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

08.07.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області вих. № С-539/6/1201-26/1201.4.3/10523-26 від 10.06.2026 у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області оформити та видати видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку, без надання згоди на обробку персональних даних.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.06.2026 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та до Відділу № 7 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявами про оформлення та видачу паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII. За результатами розгляду цих заяв відповідач надав відповіді про відмову в оформленні та видачі такого паспорта, які позивач вважає протиправними, оскільки чинне законодавство України не забороняє видачу паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки, а від оформлення паспорта у формі картки з безконтактним електронним носієм позивач і дитина відмовились за релігійними переконаннями, не надавши згоди на обробку персональних даних.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді К.І. Ремез.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
22.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. На обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що з 01.11.2016 припинено прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, а оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюється лише щодо громадян, стосовно яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили; що заяви позивача, складені в довільній формі, не є заявами про надання адміністративної послуги, а надані на них листи не є рішеннями про відмову в наданні адміністративної послуги; що справи про видачу паспорта громадянина України особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, не мають ознак типової справи, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17, на що вказано у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 340/2618/19; що позивач не довела наявності особливих обставин, які обґрунтовують виняток із загального порядку, та не обґрунтувала, у чому саме полягає надмірність тягаря від оформлення паспорта у формі картки; а також що вимога про видачу паспорта без надання згоди на обробку персональних даних задоволенню не підлягає, оскільки при видачі паспорта у формі, визначеній Положенням № 2503-XII, внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру не передбачено.
Згідно з положеннями ст. 262 КАС України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 22.02.2012 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про народження № 272 від 22.02.2012.
Матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , яка відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України та ч. 4 ст. 56 КАС України є законним представником дитини.
09.06.2026 ОСОБА_2 разом із законним представником ОСОБА_1 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року (вх. № С-539/6/1201-26 від 09.06.2026), а також з аналогічною заявою – до Відділу № 7 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (вх. № С-77/6/1216-26 від 09.06.2026).
До заяв додано дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см, копію свідоцтва про народження та копію паспорта одного з батьків – законного представника. У заявах зазначено, що заявник не має наміру оформлювати паспорт у формі пластикової картки типу ID-1 за релігійними переконаннями, а також що заявник і його законний представник не дають згоди на обробку персональних даних та на внесення їхніх даних до будь-яких реєстрів.
Листом від 10.06.2026 № С-539/6/1201-26/1201.4.3/10523-26 Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомило, що з метою документування паспортом громадянина України зразка 1994 року у формі паспортної книжечки необхідно надати засвідчене в установленому законодавством порядку рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки, та документи, перелік яких визначено розділом III Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 № 456.
Листом від 13.06.2026 № 1216-3832/000186-26 Відділ № 7 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надав відповідь аналогічного змісту.
Не погоджуючись з відмовою відповідача в оформленні та видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Ст. 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою – статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.
Ст. 35 Конституції України кожному гарантовано право на свободу світогляду і віросповідання. Відповідно до ч. 2 ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі – Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).
Ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання.
Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII (далі – Положення), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
Водночас п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі – Постанова № 302) затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, а також зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія.
У відповідності до п. 3 Постанови № 302 до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 припиняється.
П. 13-1 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи. Отже, безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні дані особи.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Персональні дані, відповідно до ст. 2 цього Закону, – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Обробка персональних даних, як зазначено в ч. 5, 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
З аналізу вищенаведених положень вбачається, що держава повинна гарантувати забезпечення прав та свобод усім без винятку громадянам. Таке гарантування є для усіх однаковим, незалежно від статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану тощо. При цьому забороняється втручання в особисте та сімейне життя особи, а також збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, за винятком, якщо такі дії вчинюються в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Водночас обробка персональних даних особи повинна ґрунтуватися на принципах відкритості і прозорості, відповідальності, адекватності та ненадмірності їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Громадянство – юридично визначений, стійкий, необмежений у просторі правовий зв`язок між особою і певною державою, що визначає їхні права та обов`язки. Громадянство особи підтверджується паспортом громадянина певної держави. У разі відсутності в особи паспорта така особа не має підтвердження громадянства, що, у свою чергу, є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.
На сьогодні передбачена можливість отримання особою паспорта громадянина України у формі ID-картки. Водночас таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17.
Суд зазначає, що відсутність механізму виконання певних вимог закону (ст. 14 Закону № 5492-VI) не позбавляє суб`єкта владних повноважень від виконання таких вимог закону, що також передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України.
Більш того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».
Отже, відмова відповідача в оформленні паспорта у вигляді книжечки фактично позбавляє неповнолітнього ОСОБА_2 можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки паспорт у формі ID-картки суперечить його переконанням, так як містить у собі безконтактний електронний носій із персональними даними особи.
Суд не приймає до уваги посилання відповідача як на підставу для відмови у видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки на недосягнення ОСОБА_2 шістнадцятирічного віку, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, суд встановив, що з прийняттям Закону № 5492-VI паспорт громадянина України видається з 14 років та є обов`язком особи, яка досягла 14 років, отримати паспорт громадянина України. Відсутність паспорта громадянина України з 14 років перешкоджає такій особі в реалізації її гарантованих Конституцією України прав та свобод.
З огляду на те, що Закон № 5492-VI має вищу юридичну силу порівняно з Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, у спірних правовідносинах щодо віку видачі паспорта громадянина України мають бути застосовані саме приписи ст. 21 Закону № 5492-VI.
Застосування Закону № 5492-VI у частині віку видачі паспорта громадянина України не позбавляє особу права вибору щодо того, у якому вигляді вона бажає отримати паспорт громадянина України, оскільки право на отримання паспорта громадянина України у вигляді книжечки передбачено ч. 2 ст. 14 Закону № 5492-VI, Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, та Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 № 456.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.12.2022 у справі № 420/5353/20.
З огляду на викладене судом відхиляються доводи відповідача щодо видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки лише з 16 років.
Суд відхиляє й доводи відповідача про те, що єдиною підставою для оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року є рішення суду, що набрало законної сили. Такий висновок відповідач обґрунтовує абз. 6 п. 3 Постанови № 302 та Тимчасовим порядком № 456, тобто підзаконними нормативно-правовими актами, тоді як право на отримання документа у формі книжечки закріплено ч. 2 ст. 14 Закону № 5492-VI, який має вищу юридичну силу. Поставлення реалізації передбаченого законом права в залежність від попереднього звернення особи до суду не відповідає ані змісту цього права, ані ч. 2 ст. 19 Конституції України.
Доводи відповідача про те, що заяви позивача, складені в довільній формі, не є заявами про надання адміністративної послуги, а надані на них листи не є рішеннями про відмову в наданні адміністративної послуги, суд відхиляє з таких підстав.
Зі змісту заяв від 09.06.2026 вбачається, що вони містять відомості про заявника та його законного представника, чітко сформульоване прохання оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, а також додатки (дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см, копію свідоцтва про народження, копію паспорта законного представника), перелік яких відповідає п. 13 Положення. Заяви прийнято відповідачем та зареєстровано за вхідними номерами. За таких обставин зазначені заяви за своїм змістом є зверненнями про оформлення та видачу паспорта громадянина України, а їх форма, обрана заявником з огляду на незгоду із заповненням заяви-анкети для внесення відомостей до Реєстру, не звільняє відповідача від обов`язку розглянути таке звернення по суті.
Крім того, зі змісту листів від 10.06.2026 та від 13.06.2026 вбачається, що відповідач не обмежився роз`ясненням порядку оформлення паспорта, а обумовив оформлення та видачу паспорта у формі книжечки наявністю рішення суду, що набрало законної сили, тобто фактично відмовив у вчиненні дій, про які просив заявник. Оцінка правових наслідків акта суб`єкта владних повноважень здійснюється за його змістом, а не за назвою, а тому зазначені листи є актами індивідуальної дії, які порушують права позивача та підлягають судовому контролю.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 340/2618/19 суд відхиляє, оскільки, як убачається зі змісту самого відзиву, викладений у ній висновок стосується процесуального питання відповідності справи ознакам типової справи в розумінні ст. 291 КАС України, а не наявності чи відсутності у громадянина України, який досяг чотирнадцятирічного віку, права на отримання паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки. Відсутність у справи ознак типової не звільняє суд від обов`язку вирішити спір по суті на підставі норм права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи відповідача про те, що позивач не довела наявності особливих обставин, які обґрунтовують виняток із загального порядку, та не обґрунтувала, у чому саме полягає надмірність тягаря, суд також відхиляє. Як у заявах від 09.06.2026, так і в позовній заяві прямо зазначено, що відмова від оформлення паспорта у формі картки з безконтактним електронним носієм зумовлена релігійними переконаннями заявника та його батьків. Право на свободу світогляду і віросповідання гарантоване ст. 35 Конституції України, а право фізичної особи на збереження своєї релігійної самобутності – ч. 2 ст. 300 ЦК України; доказів на спростування дійсності таких переконань відповідач не надав. Водночас видача паспорта у формі книжечки не є привілеєм, наданим окремій особі, а є реалізацією передбаченої ч. 2 ст. 14 Закону № 5492-VI форми документа, а тому вимога доведення виняткових обставин не ґрунтується на законі.
Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Скугар та інші проти Росії» суд не бере до уваги, оскільки, як убачається з наведеної у відзиві цитати, предметом розгляду в тій справі було заперечення проти використання ідентифікаційних номерів у податковій базі даних, тобто проти елемента внутрішньої організації діяльності органів влади, тоді як у цій справі спір стосується форми документа, що посвідчує особу, обидві з яких прямо передбачені законодавством України.
Щодо доводу відповідача про те, що при видачі паспорта у формі, визначеній Положенням № 2503-XII, внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру не передбачено, суд зазначає, що цей довід не спростовує позовних вимог, а навпаки підтверджує можливість оформлення та видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки без обробки персональних даних із застосуванням засобів Реєстру.
Отже, відмова відповідача в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки є протиправною.
За таких обставин, зважаючи на доводи сторін, беручи до уваги норми національного та міжнародного права, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною відмови відповідача підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, суд зазначає таке.
Кожна особа відповідно до ст. 5 КАС України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При обранні способу відновлення порушеного права суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Першого протоколу до Конвенції як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави та з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, яка звернулась за судовим захистом, без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що захист, який пропонується у ст. 13 Конвенції, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).
У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Ст. 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).
Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.
З огляду на викладене та з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав неповнолітнього ОСОБА_2 у спірних правовідносинах суд доходить висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки також підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 2, 6, 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7, код ЄДРПОУ 37806243) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області вих. № С-539/6/1201-26/1201.4.3/10523-26 від 10.06.2026 у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області оформити та видати видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку, без надання згоди на обробку персональних даних.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез