Справа № 201/9385/26
Провадження № 2-о/201/335/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року       м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,-
ВСТАНОВИВ:

 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, де заінтересованою особою є Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, у якій просить встановити факт, належності правовстановлюючих документів громадянину України ОСОБА_1 правовстановлюючого документу – договору купівлі-продажу від 03 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Царейкіним М.С. Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8-620 від 03 лютого 1995 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу за реєстровим №75 на ім`я « ОСОБА_1 » на квартиру АДРЕСА_1 . 

В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що 03 лютого 1995 року ОСОБА_1 , за Договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 , в даному Договорі прізвище заявника записано як « ОСОБА_2 ».

В 2026 році заявник мав намір внести до реєстру нерухомості свою квартиру, і з`ясував що його прізвище написано невірно, а саме: невірний переклад з російської « ОСОБА_2 », що було вказано в паспорті громадянина СРСР та свідоцтві про народження російською мовою. 

При виготовлені паспорту громадянина України було виправлено допущено помилку, 12 жовтня 1996 року заявник отримав документ з вірно написаним прізвищем « ОСОБА_3 ». Таке ж прізвище вказано в картці платників податків від 09 жовтня 1996 року та в закордонному паспорті № НОМЕР_1 від 26 березня 2007 року.

В червні 2026 року заявник замовив технічний паспорт на квартиру з правильно написаним прізвищем « ОСОБА_3 » та звернувся до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, щоб зробити відповідні виправлення до Договору купівлі-продажу. Натомість державний нотаріус повідомив, що немає права вносити відповідні зміни до Договору, та вказав про необхідність звернення до суду з відповідною заявою.

Заявник вважає зазначені розбіжності у прізвищах виникли внаслідок неправильного перекладу прізвищ з російської на українську мову при оформленні правовстановлюючих документів нотаріусом. 

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року справа за указаної заявою передана для розгляду судді Демидовій С.О. 

Ухвалою судді від 23 червня 2026 року було відкрито провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Заявник надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Заінтересована особа повідомлена належним чином про час та місце судового засідання, заяв та клопотань до суду не подавала. 

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Судом було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що в свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 від 01 грудня 1956 року, атестаті про середню освіту від 26 червня 1973 року, військовому квитку № НОМЕР_3 , свідоцтві про укладення шлюбу від 29 вересня 1978 року прізвище заявника написано на російській мові як «   ОСОБА_4 ».

В свою чергу, в таких документах як: паспорт громадянина України НОМЕР_4 , картці платників податків від 09 жовтня 1996 року, прізвище заявника на українській мові вказано як «   ОСОБА_5 ».

Договір купівлі-продажу від 03 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Царейкіним М.С. Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8-620 від 03 лютого 1995 року, зареєстрований в КП «ДМБТІ» ДМР та записаний в реєстрову книгу за реєстровим №75 на ім`я «   ОСОБА_6 » на квартиру АДРЕСА_1 .

В червні 2026 року заявник замовив технічний паспорт на квартиру з правильно написаним прізвищем «   ОСОБА_5 » та звернувся до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, щоб зробити відповідні виправлення до Договору купівлі-продажу. Натомість державний нотаріус листом від 17 червня 2026 року повідомив, що немає права вносити відповідні зміни до Договору, та вказав про необхідність звернення до суду з відповідною заявою.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. 

У відповідності з п. 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Встановлення факту належності документів дозволить в подальшому заявнику реалізувати своє право на розпорядження майном.

Згідно із ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України зазначені вище письмові докази, суд вважає доведеним факт належності правовстановлюючих документів, а саме: громадянину України   ОСОБА_7 правовстановлюючого документу – договору купівлі-продажу від 03 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Царейкіним М.С. Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8-620 від 03 лютого 1995 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу за реєстровим №75 на ім`я « ОСОБА_1 » на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що факт належності правовстановлюючого документу породжує для заявника юридичні наслідки, а заявник не має іншої можливості встановити факт, що має юридичне значення, у цій справі відсутній спір про право, тому наявні підстави для задоволення заяви про встановлення факту належності йому правовстановлюючого документу. 

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 293, 294, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задовольнити. 

Встановити факт, належності правовстановлюючих документів, а саме: громадянину України   ОСОБА_7 правовстановлюючого документу – договору купівлі-продажу від 03 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Царейкіним М.С. Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8-620 від 03 лютого 1995 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу за реєстровим №75 на ім`я « ОСОБА_1 » на квартиру АДРЕСА_1 . 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Повний текс рішення складено 13 липня 2026 року. 

Суддя С.О. Демидова