Справа № 703/2206/26
2/703/1854/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2026 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді Овсієнка І.В.,
за участю 
секретаря судового засідання Батаргіної Т.М.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
установив:
13.04.2026 позивач, АТ КБ «ПриватБанк» через представника, з використанням системи «Електронний суд», звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.09.2024 ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідачем, відповідно до укладеного між сторонами договору про використання простого електронного підпису від 02.01.2024, здійснено із використанням ОТР-пароля, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 року №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». 
Підписанням заяви відповідач погодив умови кредитування: тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200000,00 грн; тип кредитної картки - картка «Універсальна»; строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією; процентна ставка 42,00 % річних; проценти на прострочену заборгованість - 60,00% річних.
На підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний інструмент - кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії до 09/28, тип - віртуальна карта Універсальна Gold Visa.
Відповідач користувався кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняв операції, таким чином, згідно з Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, що затверджено Постановою НБУ №164 від 29.07.2022, відповідач є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій за рахунком.
Відповідач припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, посилаючись на "спірні" операції, що були проведені по картці НОМЕР_6 21.09.2024, а саме 21.09.2024 о 00:21:33 на суму 25050,00 грн та 21.09.2024 о 00:22:31 на суму 16650,00 грн. 
21.09.2024 о 10-40 год клієнтом ОСОБА_1 повідомлено про шахрайські дії.
З даного приводу проведено перевірку безпеки, виявлено факти зміни 20.09.2024 логіну та пароля для входу до застосунку «Приват24», а також зміну фінансового номера телефону, проходження фотоідентифікації. 
Надалі з використанням фінансового номеру телефона клієнта ОСОБА_1 , голосовими командами, підтверджено здійснення ряду переказів та отримання кредиту готівкою.
Посилаючись на порушення клієнтом положень Умов та правил надання банківських послуг, а саме в частині обов`язку не залишати без нагляду пристрій, що використовується для підключення фінансового номеру телефону клієнта або доступу до програмних комплексів банку (п. 1.1.2.1.10), зобов`язання негайно повідомити банк в разі втрати фінансового номеру, отримання доступу до нього сторонніх осіб, інших неправомірних дій третіх осіб (п. 1.1.10.10.1), а також неналежне виконання ОСОБА_1 власних зобов`язань за кредитним договором, просить стягнути із останнього кредитну заборгованість у розмірі 53147,98 грн, що включає 42579,28 грн заборгованості за кредитом та 10568,70 грн заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 17.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено учасникам справи строк для подання письмових заяв по суті справи, призначене судове засідання для розгляду справи по суті на 22.06.2026, що в подальшому відкладене.
18.06.2026 від відповідача ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі. 
Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що не визнає позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», оскільки є потерпілим від шахрайських дій невстановленої наразі особи, з приводу чого здійснюється кримінальне провадження. Відповідач не заперечував, що був клієнтом АТ КБ «Приватбанк», однак використовував виключно кошти поточного рахунку, на який отримував пенсійні виплати. Кредитний рахунок був відкритий за його відома, орієнтовно в 2016 році, оскільки за поясненням працівника банку, це було обов`язковим, однак коштів кредитного ліміту не використовував і це вбачається із виписки, де відсутні будь-які операції, що вчиняв він, окрім тих, що пов`язані із шахрайськими діями 20 та 21 вересня 2024 року та наступного примусового списання заборгованості банком. 20.09.2024 ввечері виявив, що не працює його мобільний телефон, отримав у застосунок «Телеграм» повідомлення про сеанс стороннього пристрою, також виявив, що не працює мобільний застосунок «Приват24». Найближчого ранку при користуванні банкоматом, було вилучено його картку. При зверненні в банк дізнався про виникнення заборгованості, до якої не причетний. З даного приводу 21.09.2024 звертався до поліції, відповідні відомості внесені 22.09.2024 до ЄРДР та здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12024250350000814 за ознаками кримінального правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 185 КК України. Через викладені обставини заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» не погашав, коли почалося списання банком коштів із його рахунку, припинив обслуговуватися в даній банківській установі.
Посилаючись на правову позицію, що сформульована КЦС ВС в постанові від 14.02.2018 в справі №127/23496/15-ц, акцентував увагу на тому, що не вчиняв жодних діянь, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру, іншої інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а також вчасно звернувся до банку та правоохоронних органів щодо шахрайських дій сторонніх осіб.
За вказаних обставин вимоги банку до нього погасити заборгованість за кредитною карткою вважає безпідставними та в їх задоволенні просить відмовити.
В судове засідання 16.07.2026 представник позивача, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином, не прибув, посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні, не висловлював заперечень проти проведення судового розгляду за його відсутності.
Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував із підстав та мотивів, що наведені в письмовому відзиві та додатках. 
В судовому засіданні 16.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення із оголошенням дати його проголошення 17.07.2026.
Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить до наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 02.01.2024 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір про використання простого електронного підпису, предметом якого є надання банком будь-яких послуг клієнту, в тому числі, але не виключно, платіжних послуг, укладення між сторонами кредитних договорів, будь-яких інших правочинів, підписання електронних документів використання простого електронного підпису. 
Вказаний договір із боку клієнта підписаний ОСОБА_1 шляхом відтворення власноручного цифрового підпису на дисплеї мобільного пристрою та факт його укладення відповідачем визнаний. 
20.09.2024 о 21-20 год від імені ОСОБА_1 , із використанням електронного цифрового підпису з допомогою ОТП-пароля підписано Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг №240920B1DT997766ZGZDMAIN.
Згідно із довідкою від 16.05.2025, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 20.09.2024 укладений кредитний договір, на підставі якого клієнтові емітовано віртуальну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2028 року.
Із довідки про розмір кредитного ліміту від 16.05.2025 судом встановлено, що 20.09.2024 такий щодо картки № НОМЕР_1 встановлений на рівні 43000,00 грн, надалі 01.01.2025 зменшений до нуля.
При цьому з позову вбачається та відповідачем визнано, що ОСОБА_1 не мав доступу до акаунту в застосунку «Приват24» з 22-00 год 20.09.2024, а відповідач також заперечує належність йому зазначеної в заяві електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , а фінансовий номер телефону у вказаному документі не наведений.
З позову також суд встановив, що за результатами службової перевірки встановлено зміну номера телефону, що використовувався ОСОБА_1 як фінансовий станом на час виникнення спірних правовідносин із НОМЕР_3 на НОМЕР_4 та надалі на НОМЕР_5 20.09.2024 о 21-13 год та 21-26 год відповідно, що мало наслідком зміну логіну для входу до застосунку «Приват24».
Примірник матеріалів відповідного розслідування судові не надавався.
Із виписки за договором б/н за період 01.01.1999 до 07.12.2025 вбачається, що за рахунком на ім`я ОСОБА_1 , що використовується із допомогою картки № НОМЕР_1 , проведені фінансові операції, зокрема, 21.09.2024 здійснені перекази на суму 16650,00 грн та 25050,00 грн на користь особи на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, здійснене одне погашення обов`язкового платежу 24.10.204 на суму 371,72 грн, та за період із листопада 2024 до травня 2025 року здійснені щомісячні списання відсотків за користування кредитним лімітом в сумі по 3,4% від суми заборгованості щомісячно.
Із позову вбачається, що перекази, здійснені на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , банком поміщені до списку обмежень, оскільки прийняте рішення про припинення ділових відносин із вказаною особою через причетність до кримінального провадження.
Інших операцій за кредитним рахунком не вбачається, що слугує підтвердженням доводів відповідача про те, що коштами кредитного ліміту не користувався.
Матеріалами справи підтверджено, що 21.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до ВП №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. З даного приводу відомості внесені до ЄРДР 22.09.2024 під №12024250350000814 за ознаками кримінального правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, що вбачається із витягу із ЄРДР від 03.10.2024. 
Відомостей про особу, якій у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку повідомлено про підозру, витяг не містить.
Станом на 22.06.2026 досудове розслідування триває, що слідує із довідки від 22.06.2026, іншої інформації про результат досудового слідства не повідомлено.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Усталеною практикою ЄСПЛ сформульований підхід, за якого одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» (заява № 49684/99; пункт 30).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.
За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.
Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно із п. 25 «Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України», затвердженого Постановою НБУ від 13.12.2019 №151 (далі - Положення №151), що на таке посилається позивач у власних доводах, банк несе відповідальність за шкоду, заподіяну клієнту під час використання запровадженої банком технології цифрового власноручного підпису.
Згідно із п. 5 Положення №151 норми цього Положення щодо використання цифрового власноручного підпису не можна розуміти та/або застосовувати як такі, що обмежують права банків та клієнтів банків вчиняти правочини у вигляді документів у паперовій формі (змінювати, доповнювати або припиняти дію електронних документів паперовими документами чи в іншій не забороненій законодавством України формі і навпаки).
Відповідно до п. 6 Положення №151 цифровий власноручний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та прирівнюється до власноручного підпису в разі дотримання норм цього Положення.
Відповідно до п. 8 Положення №151 банк самостійно визначає технологію створення електронних документів, які клієнт підписує цифровим власноручним підписом, та забезпечує дотримання вимог цього Положення.
При цьому позивачем не враховано, що станом на час виникнення спірних правовідносин Положення №151 втратило чинність, відтак до останніх належить застосовувати норми Законів України «Про електронну комерцію», "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", а також постанови правління НБУ від 20.12.2023 №172 «Про затвердження Положення про використання електронного підпису та електронної печатки».
Положеннями ч. 1, 2, 6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Положеннями ст. 13 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що суб`єкти електронного документообігу повинні зберігати електронні документи на електронних носіях інформації у формі, що дає змогу перевірити їх цілісність на цих носіях.
Згідно зі ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
При цьому, примірник заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 20.09.2024 досліджений судом у судовому засіданні та перевірений на предмет встановлення підписантів та цілісність даних із допомогою сервісу Центрального засвідчувального органу.
Встановлено, що такий поданий до суду із накладенням кваліфікованого електронного цифрового підпису представника позивача, що за умов, коли відповідач заперечує вчинення відповідного правочину, не дозволяє встановити, ким, коли та за яких обставин такий підписаний від імені клієнта.
Позов та додатки не містять протоколу перевірки підпису на примірнику правочину, що вчинений в електронній формі. 
Норми ч. 6 ст. 95, ч. 5 ст. 100 ЦПК України є імперативними і спрямовані на попередження зловживань учасників цивільного процесу, у даному випадку - можливості односторонньої зміни стороною умов договору, підписання яких неможливо довести, не можна встановити достовірний оригінальний зміст правочину, на укладення якого було спрямоване волевиявлення сторін.
Відтак, за відсутності оригіналу заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 20.09.2024, наданий АТ КБ «ПриватБанк» примірник електронного документу - заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 20.09.2024, не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, тому що ні суд, ні відповідач не може перевірити достовірність та незмінність змісту такої заяви, тому такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до частини 3 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).
Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації (частина 4 вказаної статті).
Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача (частина 5 вказаної статті).
Згідно з частиною 7 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» Національний банк України встановлює своїми нормативно-правовими актами вимоги до: посиленої автентифікації у випадках, визначених цією статтею, а також у випадках, коли надавачі платіжних послуг мають право не вимагати застосування посиленої автентифікації користувача; заходів безпеки, що повинні забезпечувати конфіденційність індивідуальної облікової інформації користувача; здійснення електронної взаємодії між суб`єктами платіжних операцій для цілей ідентифікації, автентифікації, повідомлення та інформування, а також вимоги до заходів щодо забезпечення безпеки під час зазначеної електронної взаємодії.
За обставинами даної справи, кошти із рахунку відповідача перераховані із використанням застосунку «Приват24», на рахунок, відкритий на ім`я особи, щодо якої АТ КБ «ПриватБанк» на вказаний період часу володів інформацією як про учасника кримінального провадження, вказані дії вчинені через незначний проміжок часу після зміни ідентифікаційних даних, а саме фінансового номеру телефону, що для потреб вказаного застосунку використовується як логін та слугує для відновлення доступу до кабінету користувача та пароля доступу, а також проведення фотоідентифікації.
Крім того, з відомостей, що містить позовна заява, зокрема посилань на службове розслідування, вбачається виконання вказаних дій щонайменше двічі протягом незначного проміжку часу, 20.09.2024 із 21-13 год до 21-26 год, із застосуванням двох мобільних пристроїв, відмінних від використовуваного ОСОБА_1 при реєстрації.
Відповідно до частини 4 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. 
Відповідно до підп. 1) п. 136 постанови правління НБУ від 29.07.2022 №164 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
В свою чергу, емітент зобов`язаний забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення), а також повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту (підп. 1, 5 п. 138 Положення).
За п. 140 Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
В даному випадку, втрата відповідачем доступу до власного платіжного засобу відбулася 20.09.2024 в час, що близький до нічного, після 21-00 год, про відповідні обставини ОСОБА_1 повідомив емітента картки 21.09.2024 о 10-40 год. На вказаний час всі операції щодо переказу коштів та отримання послуги кредиту готівкою вже були проведені, оскільки мали місце між 22-01 год 20.09.2024 та 00-35 год 21.09.2024.
Згідно із п. 146 Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
У постанові ВС від 08.02.2018 в справі №552/2819/16-ц вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
В даному випадку переказ коштів відбувся без пред`явлення та фізичного використання платіжного інструменту, оскільки як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, картка НОМЕР_6 емітована як віртуальна.
Посилання АТ КБ "ПриватБанк" на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, що дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачав та/або сприяв незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
Подібний за змістом висновок сформульований ВС у постанові від 11.09.2024 у справі №753/12781/23.
У постановах ВС від 14.02.2018 в справі №127/23496/15-ц, від 20.06.2018 в справі №691/699/16-ц зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (постанова ВС від 03.07.2019 в справі №537/3312/16-ц).
Згідно правового висновку, викладеного в постанові ВС від 06.09.2023 в справі №686/30030/21, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
У постанові від 02.07.2025 у справі №490/7829/23 ВС зазначив, що клієнт банку не несе відповідальності за несанкціоновані операції з карткою, якщо банк не довів його сприяння незаконному використанню платіжної інформації.
В даній справі перекази грошових коштів та тримання кредиту здійснені в період із 22-01 год 20.09.2024 до 00-35 год 21.09.2024, без фізичного використання платіжного засобу, для підтвердження транзакцій застосовано сервіс із діалогу при комунікації із фінансового номеру клієнта, відтак для підтвердження транзакції була повідомлена інформація про дату народження, адресу проживання та район видачі паспорту, проте не кодові слова, одноразові ідентифікатори, тошо.
На думку суду, у вказаній справі АТ КБ «ПриватБанк» не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої особистої та конфіденційної інформації, яка дає змогу від його імені розпоряджатися фінансовими ресурсами та вчиняти правочини іншим особами.
Виключно наявність обставин, що безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 11.09.2024 у справі № 753/12781/23.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України однією із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Застосовуючи вказаний підхід до обставин даної справи, суд приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та беззаперечних доказів для висновку, що ОСОБА_1 сам вчинив грошові перекази, що призвели до виникнення заборгованості або його поведінка сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні транзакції третіми особами.
Посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» стосовно того, що списання коштів з рахунку відповідача відбувалось у зв`язку із його халатною поведінкою, оскільки треті особи для здійснення платіжних операцій не мали б змоги зробити це, не знаючи персональну інформацію, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, що безспірно доводять сприяння ОСОБА_1 незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, або його втрати.
Суд також звертає увагу на те, що будь-які докази, які б свідчили, що ОСОБА_1 самостійно розголошував конфіденційну інформацію, необхідну для проведення банківських операцій із кредитною карткою, а тим більше будь-яким чином сприяв третім особам у використанні ними такої інформації, у матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наданих по справі доказів та встановлених судом обставин справи, враховуючи у тому числі матеріали кримінального провадження, банком не доведено, що укладення кредитного договору від 20.09.2024 сталося з відома відповідача чи тим більше із його вини.
Факт звернення відповідача до банку із повідомленням про шахрайські дії, а також звернення до правоохоронних органів про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, у сукупності свідчать про те, що у ОСОБА_1 дійсно було відсутнє волевиявлення на укладення зазначеного кредитного договору.
Зважаючи на те, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а також наявності заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, на що банк посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову банку.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до платіжної інструкції від 09.04.2026, позивачем при зверненні до суду сплачено 2662,40 грн судового збору.
Відомості про наявність в сторін інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, в матеріалах відсутні.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстави для покладення судових витрат на відповідача - відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 15, 16, 202-207, 215, 526, 527, 530, 599, 610, 612, 629, 634, 1054, 1066 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 100, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
В задоволенні позову відмовити.
Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 17.07.2026. 

Суддя        І.В. Овсієнко