ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | Справа №160/23822/26

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Дніпрі справу за позовом адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни (далі – представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) (далі – відповідач), в якому представник позивача просить:
– визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
– зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військову частину НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військовій частині НОМЕР_2 ) та на цей час його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Відповідач протиправно, починаючи з 10.12.2022, розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме гарантованого статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» права на отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі, та до зменшення розміру грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і премій.
Представник позивача звернувся до відповідача із заявою, якою просила нарахувати та виплатити позивачу, починаючи з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, грошове забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, визначивши розміри посадового окладу та окладу за військовим званням у 2022, 2023 роках шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.
Листом від 29.05.2026 відповідач повідомив представника позивача, що при розрахунку грошового забезпечення позивача було використано прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762,00 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Ухвалою суду від 12.08.2026 відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувано у відповідача докази. Питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою суд відклав до вирішення справи по суті – після оцінки обставин, якими обґрунтовано заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, в сукупності з доказами, наданими відповідачем.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити у їх задоволенні.
В обґрунтування відзиву відповідач послався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, якою розрахунковою величиною визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року. Оскільки Постанова № 103 видана тим самим нормотворчим органом пізніше, у разі неузгодженості між підзаконними актами застосуванню підлягає акт, виданий пізніше. Примітка до додатків до Постанови № 704 нормативних положень не містить, а тому застосуванню підлягає саме пункт 4 як базовий елемент нормативно-правового акта (пункт 20 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 вересня 2005 року № 870).
Крім того, відповідач зазначив, що спеціальним законодавством, яке визначає порядок виплати грошового забезпечення саме військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, є Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306, а також Схема тарифних розрядів, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2018 № 169, у примітці до якої зазначено про множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Відповідач також послався на пункт 8 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», лист Міністерства соціальної політики України від 05.04.2019 № 790/0/204-19, лист Міністерства юстиції України від 30.01.2009 № Н-35267-18 та на судову практику апеляційних адміністративних судів 2020 року.
Відповідач підтвердив, що в оскаржений період позивачу проводився розрахунок складових грошового забезпечення виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного Законом України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», у розмірі 1762,00 грн.
Разом з відзивом відповідач на виконання ухвали суду надав витяги з наказів про зарахування та про виключення позивача зі списків особового складу, довідки (архівні відомості) про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача та особисті картки на грошове забезпечення за 2022 і 2023 роки. Щодо грошового атестата відповідач зазначив, що надати його не видається за можливе, оскільки відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції № 558 грошовий атестат видається лише у визначених ним випадках, до яких випадок позивача не належить.
Питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду відповідач у відзиві не порушував.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72– 76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 07 грудня 2023 року.
Відповідно до пункту 1.27 витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10 грудня 2022 року № 468-ОС «Про особовий склад» солдата ОСОБА_1 (П-076253), який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого проходження військової служби, зараховано до списків військової частини та до всіх видів забезпечення з 10 грудня 2022 року.
Згідно з пунктом 5 витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20 січня 2024 року № 46-ОС «Про особовий склад» солдата ОСОБА_1 (П-076253), інспектора прикордонної служби 3 категорії – номера обслуги протитанкової групи відділення вогневої підтримки ІНФОРМАЦІЯ_4 , звільненого з військової служби у відставку наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 19 січня 2024 року № 45-ОС за підпунктом «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20 січня 2024 року. Вислуга років станом на 20 січня 2024 року становить: календарна – 01 рік 09 місяців 10 днів, пільгова – 00 років 06 місяців 11 днів, загальна – 02 роки 03 місяці 21 день.
Отже, у період, що є спірним у цій справі (з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року), позивач проходив військову службу у відповідача та перебував на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_2 .
З наданої відповідачем архівної відомості № 1 за період з грудня 2022 року по грудень 2022 року вбачається, що у грудні 2022 року позивачу нараховано: премію по наказу – 3013,21 грн; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з окладу за військовим званням 150 відсотків – 795,00 грн; допомогу для оздоровлення – 13014,80 грн; разом нараховано 16823,01 грн.
З наданої відповідачем архівної відомості № 1 за період з січня 2023 року по травень 2023 року вбачається, що позивачу нараховано: посадовий оклад – 15400,00 грн; оклад за військовим званням – 2650,00 грн; надбавку за особливості проходження служби – 9025,00 грн; премію від окладу – 55132,00 грн; додаткову премію – 2464,00 грн; допомогу для оздоровлення – 21893,00 грн (у лютому 2023 року – 20119,60 грн, у квітні 2023 року – 1773,40 грн); додаткову винагороду згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 – 150000,00 грн та 36129,03 грн; разом нараховано 292693,03 грн. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2023 році позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.
Зі змісту особистих карток на грошове забезпечення за 2022 та 2023 роки слідує, що позивачу було встановлено оклад за військовим званням «солдат» у розмірі 530,00 грн, а посадовий оклад за 8 тарифним розрядом – у розмірі 2470,00 грн, тобто розміри, обчислені шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнтів на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762,00 грн, встановлений законом на 01 січня 2018 року.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що обчислення грошового забезпечення позивача за період з 10.12.2022 по 19.05.2023 проводилося відповідачем із використанням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (1762,00 грн). Зазначена обставина відповідачем не заперечується та прямо визнана ним у відзиві на позовну заяву.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704), якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців та затверджено, серед іншого, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток 1), а також схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням (додаток 14).
Згідно з пунктом 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
У пункті 4 Постанови № 704 – у первинній його редакції, яка діяла до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 (далі – Постанова № 103), – було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Аналогічні за змістом положення містили примітки до додатків 1, 12– 14 Постанови № 704.
Проте 21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову № 103 (чинна з 24 лютого 2018 року), пунктом 6 якої вніс зміни до Постанови № 704, виклавши її пункт 4 у такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) її пункт 4 вже був викладений у редакції змін, внесених згідно з пунктом 6 Постанови № 103, і передбачав використання такого показника, як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року.
Водночас постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Відтак з дати ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка діяла до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103.
Таким чином, з 29 січня 2020 року – з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18 – виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців, у тому числі позивача, з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, обчислених виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22, в якій, зокрема, зазначено, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 у частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт змінювався на відповідний рік, у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; встановлене пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини на спірні правовідносини не впливає, оскільки такою розрахунковою величиною є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року.
Такий самий підхід Верховний Суд застосував у справах № 120/8603/21-а (постанова від 31 серпня 2022 року), № 120/648/22-а (постанова від 16 листопада 2022 року), № 640/17686/21 (постанова від 04 січня 2023 року), № 440/1185/21 (постанова від 10 січня 2023 року), а також у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 та від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.
Крім того, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24, відповідно до якого з огляду на визначені частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 у частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. Суд також указав, що пункт 4 Постанови № 704 у первинній редакції передбачив розрахунковою величиною прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня календарного року, як державний соціальний стандарт, покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців у зв`язку зі зростанням цін та інфляцією.
Зазначений правовий висновок сформульований судовою палатою, а тому має враховуватися судами при вирішенні подібних спорів. При цьому у спірних правовідносинах у цій справі питання застосування постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 (чинної з 20 травня 2023 року) не виникає, оскільки спірний період обмежений 19 травня 2023 року, тобто передує набранню нею чинності.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року встановлений у розмірі 1762,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»), станом на 01 січня 2022 року – у розмірі 2481,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»), станом на 01 січня 2023 року – у розмірі 2684,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»).
Отже, за період з 10.12.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 позивач мав право на нарахування та виплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідно Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, однак нарахування відповідачем були здійснені із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн, тобто неправильно.
Доводи відповідача суд відхиляє з таких підстав.
Твердження відповідача про пріоритет пункту 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 103 як акта, виданого пізніше, не враховує тієї обставини, що пункт 6 Постанови № 103 визнаний протиправним і скасований у судовому порядку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, а тому з цієї дати відповідна редакція пункту 4 Постанови № 704 застосуванню не підлягає. Питання неузгодженості між підзаконними актами, на яке посилається відповідач з покликанням на лист Міністерства юстиції України від 30.01.2009 № Н-35267-18, у цьому випадку не виникає.
Посилання відповідача на Інструкцію № 558 як на спеціальне законодавство не спростовує висновків суду. Навпаки, підпункт 1 пункту 1 та підпункт 1 пункту 2 глави ІІ Інструкції № 558, зміст яких наведено самим відповідачем у відзиві, передбачають визначення окладу за військовим званням та посадового окладу шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний тарифний коефіцієнт, установлений у додатках 14 та 1 до Постанови № 704, і не містять застереження про застосування прожиткового мінімуму, встановленого саме на 01 січня 2018 року. Тобто Інструкція № 558 відсилає до механізму, визначеного Постановою № 704, який, з урахуванням наведеного вище, передбачає використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Щодо посилання відповідача на примітку до Схеми тарифних розрядів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2018 № 169, суд зауважує, що наказ Міністерства внутрішніх справ України є підзаконним нормативно-правовим актом нижчої юридичної сили порівняно з актом Кабінету Міністрів України та законом про Державний бюджет України на відповідний рік, а тому не може встановлювати інший механізм обчислення окладів, ніж той, що визначений пунктом 4 Постанови № 704 у чинній редакції.
Посилання відповідача на пункт 8 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» суд не бере до уваги, оскільки наведена норма поширювалася виключно на 2019 рік, тоді як спірні правовідносини виникли у 2022– 2023 роках, коли аналогічного застереження законами про Державний бюджет України на відповідні роки встановлено не було.
Лист Міністерства соціальної політики України від 05.04.2019 № 790/0/204-19 не є нормативно-правовим актом, має рекомендаційний характер і не створює прав та обов`язків для учасників спірних правовідносин.
Судові рішення апеляційних адміністративних судів 2020 року, на які посилається відповідач, ухвалені до формування Верховним Судом наведених вище правових висновків у справах № 440/6017/21, № 420/6572/22 та інших, а тому не можуть бути підставою для відступу від усталеної практики суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Такого обов`язку відповідач не виконав.
Щодо строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
У постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, а тому підлягають застосуванню приписи статті 233 Кодексу законів про працю України, яка є нормою матеріального права та поширює свою дію в тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Оскільки спірні правовідносини виникли у період з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року), до них застосовується стаття 233 Кодексу законів про працю України у редакції зазначеного Закону.
Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 цього Кодексу).
Матеріали справи не містять доказів того, що позивачу під час виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (20 січня 2024 року) вручалося письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Відповідач таких доказів на виконання ухвали суду від 12.08.2026 не надав. Більше того, у відзиві відповідач зазначив про неможливість надання позивачу грошового атестата. Довідки (архівні відомості) про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача за спірний період надані відповідачем лише на вимогу суду в межах цієї справи.
За таких обставин суд доходить висновку, що перебіг тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, не міг розпочатися раніше, ніж позивач фактично дізнався про порушення свого права, тобто раніше отримання відповіді відповідача (лист від 29.05.2026) на заяву представника позивача, в якій відповідач повідомив про застосування при обчисленні грошового забезпечення позивача прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762,00 грн. Позовну заяву подано до суду у серпні 2026 року, тобто в межах тримісячного строку.
Суд також враховує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень про пропуск позивачем строку звернення до суду не заявляв та відповідних доводів у відзиві не наводив.
Щодо позовних вимог у частині перерахунку грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премій суд зазначає, що перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) цих видів грошового забезпечення залежно від дати їх нарахування.
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
З архівних відомостей Військової частини НОМЕР_2 про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача слідує, що допомога для оздоровлення нараховувалася позивачу у грудні 2022 року (13014,80 грн), у лютому 2023 року (20119,60 грн) та у квітні 2023 року (1773,40 грн), а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату допомоги для оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань нараховувалася позивачу у грудні 2022 року (795,00 грн), у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Натомість у період з 01.01.2023 по 19.05.2023 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу не нараховувалася та не виплачувалася, тому в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Також з архівних відомостей слідує, що у спірний період позивачу нараховувалися та виплачувалися премія по наказу, премія від окладу та додаткова премія, розмір яких залежить від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок нарахованих та виплачених у грудні 2022 року та у січні – травні 2023 року премій.
Разом з тим суд зазначає, що додаткова винагорода, нарахована та виплачена позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, установлена у фіксованих розмірах та не залежить від розміру посадового окладу і окладу за військовим званням, а тому перерахунку у спірних правовідносинах не підлягає.
Щодо позовних вимог у частині одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі – Порядок № 44), суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Абзацом першим пункту 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
За приписами пунктів 3-5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, пов`язаних з утриманням податку з доходів фізичних осіб, одночасно з виплатою грошового забезпечення, за місцем його одержання у розмірі суми утриманого податку.
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 380/813/22 дійшов висновку, що виплата перерахованих сум грошового забезпечення має бути проведена з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 31 січня 2024 року у справі № 320/6441/22, від 18 квітня 2024 року у справі № 160/10789/22, від 30 квітня 2024 року у справі № 360/700/23, від 27 червня 2024 року у справі № 580/602/22 та від 10 жовтня 2024 року у справі № 500/8015/23.
Таким чином, виплата перерахованого грошового забезпечення за період з 10.12.2022 по 19.05.2023 має бути проведена позивачу з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених у цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення з коригуванням обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки позивач у спірних правовідносинах згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Інших судових витрат учасниками справи не заявлено.
Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 132, 241– 246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 за період з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року складових грошового забезпечення та премій, розмір яких залежить від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, допомоги для оздоровлення за 2022 та 2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військову частину НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок складових грошового забезпечення та премій, розмір яких залежить від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, за період з 10 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, допомоги для оздоровлення за 2022 та 2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, з утриманням з донарахованих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун