П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 522/7885/26

Перша інстанція: суддя Домусчі Л.В.,
повний текст судового рішення
складено 06.07.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі – ГУ ДМС) та просив:
В обґрунтування позову зазначено, що у грудні 2022 року позивач звернувся до ГУ ДМС із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 27.05.2024 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись із зазначеним рішенням, він оскаржив його до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 у задоволенні позову було відмовлено, а постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Після цього, 20.03.2026 представником позивача було подано касаційну скаргу до Верховного Суду. Позивач зазначає, що довідка про звернення за захистом в Україні була чинною до 24.03.2026. Напередодні закінчення строку її дії, а саме 24.03.2026, представником позивача на адресу відповідача було направлено заяву про продовження строку дії довідки із повідомленням про касаційне оскарження судових рішень та відповідними доказами. У подальшому відповідач листом від 26.03.2026 відмовив у продовженні строку дії довідки, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав. Позивач також зазначає, що 08.04.2026 повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, після чого ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2026 року було відкрито касаційне провадження. Проте, 29.04.2026 посадовою особою відповідача щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення №ПР МОД 012890 за ч.1 ст.203 КУпАП, відповідно до якого позивач проживав на території України за документом, строк дії якого закінчився 24.03.2026 року. Того ж дня відповідачем винесено постанову № ПН МОД 012983 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.. Позивач вважає зазначену постанову незаконною, оскільки відповідач безпідставно не продовжив строк дії довідки про звернення за захистом в Україні. На його думку, вимоги Правил розгляду заяв та оформлення документів, затверджених наказом МВС України №649, не покладають на заявника обов`язку подавати копію ухвали про відкриття касаційного провадження для продовження строку дії довідки. Позивач стверджує, що належним чином повідомив відповідача про касаційне оскарження шляхом подання заяви через систему «Електронний суд», а також шляхом звернення із заявою про продовження строку дії довідки. Крім того позивач вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки він вжив усіх можливих заходів для законного перебування на території України, а непродовження строку дії довідки стало наслідком протиправної бездіяльності відповідача.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 липня 2026 року позов задоволено.
Скасовано постанову ГУ ДМС № ПН МОД 012983 від 29 квітня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 203 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2022р. позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року №89-24 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 16 липня 2023 року позивач поштою отримав повідомлення, видане ГУ ДМС №60 від 03.06.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначене рішення було оскаржене позивачем до суду, однак рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 у справі №420/19655/24 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд встановив, що не погоджуючись із рішенням попередніх інстанцій, 20.03.2026 року представник позивача через систему “Електронний суд” звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду з відповідною касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 25.03.2026 касаційну скаргу представника позивача було повернуто особі, яка її подала.
Також судом встановлено, що позивач був документований довідкою про звернення за захистом України №014232 від 22.09.2025 року строком дії до 24.03.2026 року.
Напередодні закінчення строку її дії, а саме 24.03.2026, представником позивача на адресу відповідача було направлено заяву про продовження строку дії довідки із повідомленням про касаційне оскарження судових рішень та відповідними доказами. 
Листом від 26.03.2026 року ГУ ДМС відмовило позивачу у продовженні строку дії довідки, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав.
У подальшому, 08.04.2026 року (у межах строку на касаційне оскарження) представник позивача через систему “Електронний суд” повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2026 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника позивача від 08.04.2026 року.
Тобто, процедура оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не була завершена станом на 29.04.2026 року.
У зв`язку з відкриттям касаційного провадження, 29.04.2026 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою з метою продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні. 
З письмових пояснень сторони позивача вбачається, що дане звернення до міграційної служби було задоволено та довідка про звернення за захистом була продовжена, що не заперечував у судовому засіданні і представник відповідача.
Проте, того ж дня, 29.04.2026 року, посадовою особою відповідача щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення № ПР МОД 012890 за ч.1 ст.203 КУпАП, відповідно до якого станом на 24.04.2026 року позивач проживав на території України за документом, строк дії якого закінчився 24.03.2026 (а.с.74). 
Також, 29.04.2026 року відповідачем відносно позивача було винесено постанову № ПН МОД 012983 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. (а.с.25).
Вважаючи таку постанову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржене рішення, суд 1-ї інстанції виходив з того, що згідно ухвали Верховного Суду від 21.04.2026р. було відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 по справі №420/19655/24. Відтак суд дійшов висновку, що відсутність у позивача чинної довідки у період з 24.03.2026 по 29.04.2026 була зумовлена не його протиправною поведінкою, а прийнятим відповідачем рішенням про відмову у продовженні строку її дії.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.2 ст.9 КУпАП, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Згідно ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона. Адміністративне правопорушення може мати місце лише за наявності всіх перелічених складових, що у сукупності становлять склад адміністративного правопорушення.
Так, об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення.
Водночас, суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення - це психічна сфера діяльності особи, яка вчинила адміністративне правопорушення у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння. Елементи суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення можуть бути обов`язковими (вина) або факультативними (мотив, мета).
Вина - це свідоме, вольове відношення суб`єкта до скоєного нею суспільно небезпечного діяння і до настання його наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Положеннями ст.10,11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Аналізуючи вищезазначене, судова колегія зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Частиною першою статті 203 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за проживання іноземців та осіб без громадянства на території України за документами, строк дії яких закінчився.
Разом з тим, сам по собі факт закінчення строку дії документа ще не є безумовною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності без встановлення її вини та перевірки обставин, що призвели до виникнення відповідної ситуації.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач до закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні звернувся до відповідача із заявою про її продовження та повідомив про подання касаційної скарги на рішення судів попередніх інстанцій, надавши відповідні підтверджуючі документи.
Судом було встановлено, що після повернення первинної касаційної скарги представник позивача повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою у межах процесуального строку, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України, а ухвалою Верховного Суду від 21.04.2026 року касаційне провадження було відкрито.
Відповідно до ст.332 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення.
Тобто, з процесуальної точки зору касаційне оскарження не припинилося, а лише вимагало усунення недоліків. Повторна касаційна скарга була подана у межах процесуального строку і Верховний Суд її прийняв.
Водночас, відповідно п.2.5. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі – Правила), у разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4).
Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.
Згідно пунктів 4.6, 4.7 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).
У разі використання особою права на оскарження уповноважена посадова особа територіального органу ДМС до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші надані заявником документи, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.
Строк дії довідки про звернення за захистом в Україні продовжується територіальним органом ДМС на три місяці. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку – копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки. Подані документи належним чином долучаються до особової справи.
У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.
Про продовження строку дії зазначеної довідки уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, процедура судового оскарження рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, станом на момент винесення оскаржуваної постанови не була завершена.
Більш того, після відкриття касаційного провадження відповідачем було продовжено строк дії довідки про звернення за захистом в Україні, що фактично підтверджує існування правових підстав для її продовження та продовження відповідної адміністративної процедури, що також фактично не заперечував у судовому засіданні представник відповідача.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи органу ДМС, що позивач після 24.03.2026 року мав залишити територію України, оскільки він послідовно вчиняв усі необхідні та залежні від нього дії для підтвердження законності свого перебування на території України: своєчасно оскаржив рішення ДМС України в судовому порядку, подав касаційну скаргу, повідомив відповідача про її подання, звернувся із заявою про продовження строку дії довідки та після відкриття касаційного провадження повторно звернувся до органу ДМС. Також судом встановлено, що згідно ухвали Верховного Суду від 21.04.2026р. було відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 по справі №420/19655/24.
Тобто, відсутність у позивача чинної довідки у період з 24.03.2026 по 29.04.2026 була зумовлена не його протиправною поведінкою, а прийнятим відповідачем рішенням про відмову у продовженні строку її дії.
Окрім того, в подальшому, сам відповідач/апелянт фактично визнав, що після відкриття касаційного провадження позивач мав право на подальше документування та законне перебування на території України.
Водночас, цього ж дня відповідачем прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за нібито незаконне перебування на території України саме через відсутність продовженої довідки.
При цьому, на час розгляду адміністративної справи вже була подана позивачем відповідна заява та була ухвала Верховного Суду про відкриття касаційного провадження.
Як вірно зауважив суд 1-ї інстанції, фактично відповідач одночасно виходив із двох взаємовиключних правових позицій: з одного боку визнав наявність підстав для продовження документування позивача, а з іншого — поклав на позивача негативні наслідки власного попереднього рішення про відмову у продовженні строку дії довідки.
Апеляційний суд наголошує, що особа не може нести юридичну відповідальність за наслідки рішень органу державної влади, якщо вона діяла добросовісно, своєчасно зверталася до компетентного органу та виконала всі передбачені законом обов`язки. Зазначений підхід відповідає принципу належного урядування (good governance), який є складовою принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішеннях «Moskal v. Poland», «Lelas v. Croatia», «Rysovskyy v. Ukraine», «Pincova and Pine v. Czech Republic» наголошував, що державні органи повинні діяти послідовно, своєчасно та передбачувано, а ризик помилки державного органу не може покладатися на приватну особу.
У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип належного урядування передбачає обов`язок державних органів діяти послідовно та у спосіб, який не покладає на особу негативні наслідки помилок або недоліків діяльності самої держави.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала наведений підхід ЄСПЛ, зазначаючи, що ризик помилки суб`єкта владних повноважень не може перекладатися на особу, яка діяла добросовісно (зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 29.09.2020 у справі №520/12022/18, від 08.09.2021 у справі №816/228/17).
Разом з тим, в межах даної справи, судом встановлено, що позивач ще до закінчення строку дії довідки повідомив відповідача про намір продовжити судове оскарження, своєчасно подав касаційну скаргу, а після її повернення повторно звернувся до Верховного Суду в межах процесуального строку, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України.
Таким чином, позивач здійснив усі розумні та залежні від нього дії для підтвердження законності свого перебування в Україні.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, адміністративна відповідальність можлива лише за наявності доведеної вини особи, а сам факт формального порушення без встановлення винної поведінки не утворює складу адміністративного правопорушення. Крім того, Верховний Суд послідовно зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Колегія суддів наголошує, що склад адміністративного правопорушення повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, а притягнення особи до відповідальності не може ґрунтуватися виключно на формальному встановленні факту невідповідності документів без оцінки причин виникнення такої ситуації та поведінки самої особи.
Натомість відповідачем не надано належних та достатніх доказів того, що позивач умисно або з необережності порушував правила перебування іноземців в Україні чи ухилявся від виконання вимог міграційного законодавства.
Тобто, на переконання апеляційного суду, у діях позивача фактично була відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, а навпаки, досліджені судом матеріали справи свідчать про добросовісну поведінку позивача, який вжив усіх залежних від нього заходів для продовження законних підстав перебування на території України.
При цьому, відповідно до статті 62 Конституції України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду принцип презумпції невинуватості поширюється не лише на кримінальне провадження, а й на справи про адміністративні правопорушення, які за своєю природою мають каральний характер. Усі сумніви щодо доведеності вини особи підлягають тлумаченню на її користь.
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справ щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності суд повинен перевіряти не лише формальну наявність події правопорушення, а й встановлювати наявність усіх елементів його складу, зокрема вини особи, причинного зв`язку між її поведінкою та наслідками, а також дотримання суб`єктом владних повноважень принципів законності, обґрунтованості та пропорційності
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, від 30.05.2018 у справі №337/3389/16-а, від 26.04.2018 у справі №338/1/17.
Тобто, сама лише формальна констатація факту порушення вимог законодавства без належного встановлення вини особи не може бути достатньою підставою для притягнення її до адміністративної відповідальності, а всі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитися на користь особи, яка притягається до відповідальності.
Резюмуючи усе вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | | А.Г. Федусик
Судді | | Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький