ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/21628/25 пров. № А/857/11284/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року про закриття провадження в частині позовних вимог в справі № 380/21628/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства "Старий Львів" про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Карп`як О.О.,
час ухвалення рішення - 16 лютого 2026 року,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства "Старий Львів", в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради та Галицької районної адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо охорони, збереження та утримання будинку 1846 року — пам`ятки архітектури за адресою: м. Львів, вул. Руська, 3. 
визнати незаконним і таким, що порушує права співвласників, “договір управління” від 2019 р., укладений без відома та згоди більшості співвласників будинку. 
зобов`язати Львівську міську раду (балансоутримувача) : 
- провести технічне обстеження будинку, 
- скласти акт технічного стану, 
- розробити проєкт протиаварійних робіт, 
- передбачити фінансування у міському бюджеті на 2026 рік для забезпечення збереження пам`ятки. 
зобов`язати ЛКП “Старий Львів” надати суду всі копії документів і договорів, укладених від імені співвласників без їх згоди. 
стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року закрито провадження у справі, в частині позовних вимог про визнання незаконним і таким, що порушує права співвласників, “договір управління” від 2019 р., укладений без відома та згоди більшості співвласників будинку.
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що договір управління виник не як вільне волевиявлення співвласників, а як наслідок рішень органів місцевого самоврядування; управитель фактично був призначений/ нав`язаний владним рішенням, що свідчить про здійснення публічно-владних функцій; спір безпосередньо пов`язаний із діяльністю суб`єктів владних повноважень та реалізацією делегованих їм функцій у сфері житлово-комунальних послуг. Отже, правовідносини мають публічно-правову природу, а тому підлягають розгляду саме в порядку адміністративного судочинства. Закриття провадження у цій частині позбавляє позивача можливості комплексного захисту прав у межах однієї справи, оскільки спір про договір є похідним від бездіяльності органів влади щодо управління будинком-пам`яткою архітектури.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від
04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
За загальним правилом критеріями розмежування предметної судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, законом може бути прямо визначено вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом цієї норми, фундаментальними критеріями адміністративної юрисдикції є публічно-правовий характер спору та спрямування саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 лютого 2024 року в справі № 580/4531/23 зазначила, що за загальним правилом до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.
Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ судам слід виходити із суті права та/або інтересу, по захист якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин у сукупності.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Велика Палата неодноразово наголошувала, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18)
Публічно-владні управлінські функції передбачають прямий безпосередній публічно-владний вплив на іншого суб`єкта цих правовідносин, який є обов`язковим для цього суб`єкта. Публічно-владний вплив також означає, що суб`єкт владних повноважень наділений законними повноваженнями вирішувати питання про права, свободи та інтереси іншого суб`єкта, який вступає з ним у правові відносини.
Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні, майновій самостійності та вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу їх учасника.
Отже, для розв`язання питання про те, чи підлягає спір у цій справі розгляду судом адміністративної юрисдикції, необхідно з`ясувати, чи є він публічно-правовим, тобто якою є суть (зміст, характер) спору, чи виник він саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин та чи не має цей спір вирішуватися в порядку господарського судочинства.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить, зокрема, визнати незаконним і таким, що порушує права співвласників, “договір управління” від 2019 р., укладений без відома та згоди більшості співвласників будинку. 
Судом встановлено, що відповідно до п.3 протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходження АДРЕСА_1 від 29.08.2019 року, ухвалено визначити форму управління будинком через управителя Львівське комунальне підприємства "Старий Львів", з яким укласти договір на управління терміном на один рік.
Також ухвалено погодити умови договору на обслуговування та обрати уповноваженого від співвласників будинку, уповноважити управителя Львівське комунальне підприємства "Старий Львів" подати цей протокол на зберігання до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради.
Матеріалами справи стверджується, що Львівське комунальне підприємства "Старий Львів" та співвласники багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , уклали договір №040 від 29.08.2019р. про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
Варто врахувати, що учасниками зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , були лише фізичні особи та спірні відносини не стосуються порядку створення, реєстрації, діяльності і ліквідації юридичної особи (ОСББ).
Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції – об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
Відповідно до частин першої та другої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем, визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.
Рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування («за», «проти», «утримався»), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики. У протоколі обов`язково зазначається така інформація про співвласників (їх представників), які взяли участь у зборах співвласників: прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника) (частина сьома статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19 (провадження № 12-76гс20) зауважила, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. 
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
З огляду на викладене, враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад його сторін, Суду вважає, що спір у цій справі щодо чинності (дійсності) договору №040 від 29.08.2019р. про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, виник стосовно прав і обов`язків позивача щодо користування та розпорядження спільним майном як співвласника багатоквартирного будинку, тому має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Такий підхід до правозастосування відповідає позиції Верховного Суд у справі № 757/29283/22-ц (постанова від 29 жовтня 2025 року).
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19, від 23 березня 2021 року у справі № 367/4695/20.
Судова колегія враховує, що за приписами ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. У разі якщо місцевою радою або її виконавчим органом відповідно до законодавства прийнято рішення про делегування іншому органу - суб`єкту владних повноважень функцій із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг, управитель призначається на конкурсних засадах таким органом.
Однак жодних доказів на підтвердження того, що управління будинком здійснюється управителем, який призначений на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок, матеріали справи не містять. 
Більше того, судом встановлено, що відповідно до п.3 протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходження м. Львів, вул. Руська, 3 від 29.08.2019 року, ухвалено визначити форму управління будинком через управителя Львівське комунальне підприємства "Старий Львів", з яким укласти договір на управління терміном на один рік. Спірний договір №040 від 29.08.2019р. про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладено Львівським комунальним підприємством "Старий Львів" та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою м. Львів, вул. Руська, 3.
Доказів того, що укладення спірного договору №040 від 29.08.2019р. пов`язано з діяльністю суб`єктів владних повноважень в межах публічно-владних управлінських функцій, а не є вільним волевиявленням співвласників багатоквартирного будинку, до суду не подано.
Беручи до уваги наведене та суть спірних правовідносин, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підвідомчість спору в розглядуваній частині, судам цивільної юрисдикції.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року про закриття провадження в частині позовних вимог в справі № 380/21628/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | А. Р. Курилець
судді | | С. М. Кузьмич
| | О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 03 вересня 2026 року.