ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/3243/25
Номер провадження 22-ц/818/1412/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
відповідачки ОСОБА_1 , 
представника відповідачки адвоката Хряк А. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року в складі судді Болибока Є.А. по справі № 619/3243/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Солоницівська селищна рада про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Солоницівська селищна рада про встановлення факту проживання однією сім`єю. 
Позов мотивовано тим, що з 06 січня 2013 року вона знаходилася в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким проживала за адресою АДРЕСА_1 .
04 травня 2017 року між ними було зареєстровано шлюб. У зв`язку з тим, що чоловік почав зловживати алкогольними напоями, нею було подано позов про розірвання шлюбу. Після розлучення ОСОБА_3 пройшов курс добровільного лікування від алкоголізму, й вони продовжили проживати однією родиною до 2021 року. У грудні 2021 року вони вдруге зареєстрували шлюб, який було розірвано 21 травня 2024 року, однак їх розлучення було фіктивним.
Факт того, що вони мешкали разом однією сім`єю в тій же квартирі за тією ж адресою до дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується довідками, актами, а також свідками, сусідами та родичами.
Вказувала, що оскільки вони разом прожили в фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 06 січня 2013 року по січень 2025 року, більше ніж 12 років, відповідно до ст.1264 ЦПК України вона є спадкоємцем ОСОБА_3 , проте нотаріусом їй було відмовлено у вчинені нотаріальної дії.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 06 січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
16 липня 2025 року ОСОБА_1 подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову. 
Зазначила, що вона є троюрідною сестрою ОСОБА_3 . 
ОСОБА_2 двічі зверталась до суду з позовами про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 і двічі шлюб було розірвано. Позивачка ніколи постійно не проживала в батьківській квартирі ОСОБА_4 . Також вона не надавала ніякої допомоги ОСОБА_3 у 2024 році коли він вже хворів та не здійснювала поховання померлого за власні кошти.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .
На вказане судове рішення 11 листопада 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Клімов Микола Пімонович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Солоницівська селищна рада Харківського району Харківської області не є належним відповідачем по справі, оскільки спір регулюється ч. 1 п. 5, ст. 315 ЦПК України як такий, що випливає з сімейних відносин.
Також Солоницівська селищна рада Харківського району Харківської області була залучена до участі у справі у якості третьої особи, проте заперечень щодо позовних вимог не надходило, позов був визнаний та Рада просила суд розглядати справу за її відсутності.
Також зазначала, що ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини за законом.
29 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Хряк Анастасія Олександрівна , подала відзив на позову заяву, в якому просила рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано недобросовісною процесуальною поведінкою позивачки.
Вказувала, що після ухвалення рішення позивачкою було подано аналогічні позовні заяви, які в подальшому відкликано.
Така процесуальна поведінка об`єктивно свідчить про усвідомлення факту набрання судовим рішенням законної сили та втрати можливості його апеляційного оскарження у встановлений законом строк. Вчинення вказаних дій після спливу строку на апеляційне оскарження свідчить, що пропуск цього строку був усвідомленим, а не зумовленим поважними причинами, та не може бути виправданий посиланнями на необізнаність чи об`єктивні перешкоди. 
Також ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів щодо факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 .
В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Клімов М.П. не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 10 вересня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_2 отримано 31 липня 2026 року (а.с. 140, т. 2); 
адвокатом Климовим Миколою Пімоновичем, який діє в інтересах ОСОБА_2 , отримано 29 липня 2026 року (а.с. 142, т. 5). 
Від представника позивачки адвоката Клімова М.П. 07 вересня 2026 року надійшла заява про перенесення справи, призначеної на 10 вересня 2026 року на іншу дату у зв`язку зі стаціонарним лікуванням заявника.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Справа до розгляду призначалася неодноразово - 02 квітня 2026 року, 11 червня 2026 року та 23 липня 2026 року.
У судові засідання, призначені на 02 квітня 2026 року та 11 червня 2026 року від позивачки ОСОБА_2 відповідно 01 квітня 2026 року та 09 червня 2026 року надійшли клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через перебування позивачки на військовій службі, виконання бойових завдань та неможливості взяти участь у судових засіданнях (а.с. 22, 34 том 2). 
21 липня 2026 року від представника позивачки адвоката Клімова М.П. у справу, призначену на 23 липня 2026 року надійшла заява про перенесення розгляду цієї справи на іншу дату у зв`язку з хворобою представника на цукровий діабет ІІ ст. Підтвердження про хворобу зобов`язався надати у наступне судове засідання.
На підтвердження обставин, викладених представником позивачки адвокатом Клімовим М.П. у заяві від 07 вересня 2026 року про перенесення справи, призначеної на 10 вересня 2026 року на іншу дату у зв`язку зі стаціонарним лікуванням заявника, будь яких доказів не надано. 
Оскільки заява про відкладення судового розгляду, призначеного на 10 вересня 2026 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання представником позивачки адвокатом Клімовим М.П. не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у її задоволенні.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Хряк А. О., які заперчували проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що 04 травня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено шлюб.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня 2018 року у справі № 619/3826/18 розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 04 травня 2017 року виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 18, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 50 том 1).
У вказаному рішенні судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з початку 2018 року. 
03 грудня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вдруге зареєстровано шлюб, актовий запис № 5343, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_2 (а.с. 14 том 1).
11 квітня 2024 року ОСОБА_3 видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ХРНО Пугачовою І.В. за № 742, на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважено її розпоряджатися усім його майном та на ведення спадкової справи і оформлення спадщини після смерті його матері (а.с. 80 том 1).
16 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому посилалась на те, що вони з ОСОБА_3 не проживають разом з лютого 2022 року, не ведуть спільного господарства, в них немає спільного бюджету (а.с. 51-52 том 1).
30 квітня 2024 року ОСОБА_2 на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , своєму синові ОСОБА_9 (а.с. 95-96 том 1), який в свою чергу 17 травня 2024 року подарував вказану квартиру ОСОБА_2 (а.с. 97 том 1). 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 травня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 03 грудня 2021 року. Рішення суду набрало законної сили 02 липня 2024 року (а.с. 47- 49, 114-115 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у м. Мерефа від гострої печінково-ниркової недостатності, цирозу печінки (а.с. 10, 15 том 1).
Як вбачається з довідки Солоницівської селищної ради № 28 від 16 січня 2025 року, ОСОБА_2 поховала чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4 том 1). Також ОСОБА_2 отримала довідку Солоницівської селищної ради для отримання допомоги на поховання від 16 січня 2025 року № 25 (а.с. 6 том 1).
Батьки ОСОБА_3 померли раніше за нього: мати ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8, 13 том 1), батько ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9 том 1). 
Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 22 грудня 2009 року (а.с. 53 том 1).
ОСОБА_3 за вказаною адресою у с-ще Вільшани не зареєстрований, що підтверджується довідкою Солоницівської селищної ради від 18 квітня 2024 року (а.с. 56 том 1).
Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_3 , його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 62 том 1).
20 січня 2025 року депутатом Солоницівської селищної ради Ткачом Д.М. складено акт, підписаний сусідами: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , з якого вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року по теперішній час (а.с. 7 том 1).
З письмових свідчень мешканців будинку АДРЕСА_4 , вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мешкали однією родиною у квартирі АДРЕСА_5 вказаного будинку протягом 11 років, вели спільний побут і спільне господарство (а.с. 12 том 1).
З виписки по рахунку ОСОБА_2 вбачається, що у період з 06 квітня 2023 року по 17 вересня 2024 року вона здійснювала грошові перекази на різні суми на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 87-89 том 1).
Після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись: 16 січня 2025 року ОСОБА_2 та 28 березня 2025 року ОСОБА_1 (троюрідна сестра), будь-яких інших заяв не надходило, що підтверджується листом приватного нотаріуса ХРНО Харківської області Пугачової І.В. від 07 липня 2026 року та копією спадкової справи № 6/2025 щодо спадщини померлого ОСОБА_3 (а.с. 47-130 том 2), що надані на виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 11 червня 2026 року про витребування доказів (а.с. 39-41 том 2).
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України. 
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18), від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18), від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17 (провадження № 61-11815св20), від 03 квітня 2024 року у справі № 405/2419/23 (провадження № 61-1534св24).
З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61- 20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
У постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16. Верховний Суд зауважив, що показання свідків і спільні фотографії не можуть підтвердити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу у відповідний період і не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
У постанові від 6 жовтня 2020 року у справі № 738/1452/17. Верховний Суд сформулював висновок, згідно з яким лише показами свідків за відсутності інших доказів не можна встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (див. аналогічний висновок у постановах Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 6 серпня 2021 року у справі № 202/4464/17).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача ОСОБА_1 , адже відсутні докази прийняття нею спадщини.
Однак колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).
Також, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 (провадження № 61-403св19) у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
У ході апеляційного перегляду справи з метою встановлення кола спадкоємців ОСОБА_3 ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2026 року витребувано у приватного нотаріуса ХРНО Харківської області Пугачової І.В. відомості про те, хто звертався із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та належним чином посвідчену копію спадкової справи № 6/2025 (номер у Спадковому реєстрі № 73505792), заведеної 16 січня 2025 року після смерті ОСОБА_3 .
З наданих на виконання ухвали суду листа нотаріуса від 07 липня 2026 року та копії спадкової справи № 6/2025 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись: 16 січня 2025 року ОСОБА_2 та 28 березня 2025 року ОСОБА_1 (троюрідна сестра померлого), будь-яких інших заяв не надходило.
При цьому, у ході розгляду справи судом першої інстанції та обставина, що ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 , звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого троюрідного брата ОСОБА_3 , сторонами визнавалась.
Отже, висновки суду про неналежність відповідача у справі зроблені передчасно, без витребування матеріалів спадкової справи у нотаріуса, та ґрунтуються суто на припущеннях. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк. 
Разом з тим, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 з 06 січня 2013 року колегія суддів також не вбачає, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів цього факту.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що вони з  ОСОБА_3 проживали однією сім`єю з 06 січня 2013 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому за цей період двічі, а саме: з 04 травня 2017 року по 07 грудня 2018 року та з 03 грудня 2021 року по 31 травня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Разом з тим, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня 2018 року у справі № 619/3826/18, яким розірвано перший шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між ними припинені ще з початку 2018 року, та ця обставина підлягає врахуванню при розгляді цієї справи як преюдиційна, що спростовує факт спільного проживання однією сім`єю у відповідний період.
Як зазначала ОСОБА_2 , після розірвання у грудні 2018 року їх з ОСОБА_3 першого шлюбу вони примирились та продовжили проживати разом однією сім`єю, проте конкретного часу, коли саме були відновлені їх стосунки, позивачкою не наведено та доказів щодо цього не надано.
Надалі 03 грудня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вдруге зареєстровано шлюб, із позовом про розірвання якого ОСОБА_2 звернулась до суду у квітні 2024 року, зазначаючи, що вони з ОСОБА_3 не проживають разом з лютого 2022 року, не ведуть спільного господарства, в них немає спільного бюджету. Вказане також спростовує доводи ОСОБА_2 щодо спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у цей час.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 травня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 03 грудня 2021 року, та належних та допустимих доказів того, що після розірвання другого шлюбу і до смерті ОСОБА_3 06 січня 2025 року вони продовжили фактично проживати однією сім`єю, матеріали справи не містять.
Надані позивачкою акт депутата та свідчення сусідів про її спільне проживання з ОСОБА_3 з 2013 року колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що вони суперечать вищевказаним обставинам щодо припинення спільного проживання, які встановлені при розгляді справ про розірвання шлюбу зі слів самої ж ОСОБА_2 . Акт депутата лише свідчить про її фактичне проживання не за місцем реєстрації, а не про ведення нею спільного господарства з ОСОБА_3 . Сусіди також не є особами, що достеменно обізнані про спільне проживання однією сім`єю. До того ж, свідчення сусідів не містять дати їх надання.
Неодноразові перекази ОСОБА_2 коштів ОСОБА_3 у період з квітня 2023 року по вересень 2024 року також не є доказом проживання однією сім`єю, оскільки здебільшого вони у цей період часу ще перебували у зареєстрованому шлюбі, а суми, переказані після розірвання шлюбу, є незначними та не є підтвердженням спільного бюджету.
Факт посвідчення ОСОБА_3 довіреності на ім`я ОСОБА_2 за декілька тижнів до її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу також не свідчить про те, що після розірвання шлюбу між ними збереглись сімейні відносини.
Надані ОСОБА_2 документи про здійснення поховання ОСОБА_3 не є достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю.
Показання свідків самі по собі не можуть бути визначальними у вирішенні цього спору.
Отже, ОСОБА_2 не надала суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту її постійного спільного проживання з ОСОБА_3 у період з 06 січня 2013 року до дня смерті останнього, ведення спільного бюджету, господарства та побуту та не довела, що між ними були відносини, притаманні подружжю, у ті періоди, коли вони не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, водночас, вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення суду щодо підстав для відмови у позові у редакції цієї постанови.
Враховуючи, що рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, підстави для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина