ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 серпня 2026 року | м.Суми

Справа №591/10177/23 
Номер провадження 22-ц/816/294/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Замченко А. О. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Солошенко Людмили Євгенівни 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2025 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я., у м. Суми, повний текст якого виготовлено 24 березня 2025 року, 

у с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення до квартири. 
Вимоги вмотивовані тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні його власністю, не впускають до квартири, відмовляються надати ключі. Тому просить вселити його в спірну квартиру
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від12 березня 2025 року позовні вимоги задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн з кожної.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Солошенко Л. Є. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було встановлено факту та отримано доказів, що позивач після досягнення повноліття проживав у спірній квартирі, а також в квартирі його речей не має. Позивач більше ніж 20 років проживає в цивільному шлюбі, має інше житло.
Стверджує, що жодних перешкод в користуванні житлом позивачу відповідачка не чинила.
Звертає увагу на те, що другого відповідача ОСОБА_3 не було повідомлено про день та час розгляду позовних вимог.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Солошенко Л.Є., позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Гаврилюк Н.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Згідно інформації на запит про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за вищевказаною адресою зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.7).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2015 року після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 ( а.с.6).
Із пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається, що поки була жива мати ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спору між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , яка є його рідною сестрою, про володіння та користування квартирою не було. В нього були ключі від квартири, він вільно користувався квартирою, в квартирі було його майно. В серпні 2023 року в квартирі були змінені замки і вже йому ключі сестра ОСОБА_2 , відповідачка по справі, не надала. Інша відповідачка ОСОБА_3 , це донька ОСОБА_2 , його племінниця, яка з 2015 року мешкає постійно в Росії, чого не заперечувала і відповідачка ОСОБА_2 ..
Також в суді було встановлено, що позивач звертався до Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області щодо конфлікту з сестрою ОСОБА_2 , яка змінила замки у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами надісланими для огляду з Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області.
Неодноразово позивач ОСОБА_1 звертався на лінію 102 з приводу того, що відповідачка не пускає його до квартири (а.с.10-11).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є співвласником спірної квартири, до якої відповідачі його не пускають, тобто право позивача порушене та підлягає захисту в суді, а тому суд вважав, що позовні вимоги необхідно задовольнити, зобов`язавши відповідачів усунути перешкоди в користуванні спірним житлом, шляхом вселення позивача до квартири та передачі йому ключів від неї.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Пунктом 4 статті 31 ЦК визначено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу за приписами статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 391 ЦК України власнику майна гарантовано захист його права власності, а саме: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У даній справі позивач є співвласником спірної квартири. 
Згідно з практикою Верховного Суду, законного власника нерухомості не можна позбавити права користування чи виселити з неї. Навіть якщо особа не проживає в квартирі тривалий час, це не є підставою для автоматичного позбавлення її права доступу до власного житла.
Отже, ті обставини, що позивач після досягнення повноліття не проживав в спірній квартирі, а також, що у квартирі немає його речей, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно.
Поряд з цим, відповідачі змінили замок у квартирі, не дають йому ключі, тобто перешкоджають позивачу користуватися квартирою, то це є порушенням права власності (ст. 391 Цивільного кодексу України).
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог про вселення позивача, оскільки таким чином будуть усунуті перешкоди в користуванні позивачем спірною квартирою.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що другого відповідача ОСОБА_3 не було повідомлено про день та час розгляду позовних вимог, слід зазначити наступне.
У порядку ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. 
Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 7).
На цю адресу відповідачу ОСОБА_2 неодноразово направлялись повістки про виклик до суду в цивільній справі, які вручені не були, а були повернуті поштовим відділенням із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою» або «за закінченням встановленого строку зберігання» ( а.с. 24-27, 40-43, 50-53, 56-58, 65-68, 75-78, 84-85, 118-121, 133-136, 144-147, 167-130).
У подальшому, не маючи адреси фактичного перебування відповідача ОСОБА_2 , було повідомлено про призначений судовий розгляд справи на 10:30 год. 12 вересня 2025 року через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Таким чином, суд першої інстанції виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Солошенко Людмили Євгенівни залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 серпня 2026 року. 
Головуючий - | В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина 

А. О. Замченко