Справа № 296/9908/25
2/296/453/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 березня 2026 року м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:
головуючого судді Анциборенко Н.М.,
за участю секретаря судового засідання Дзендзеловська К. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
04.09.2025 позивач звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом і просить стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239), заборгованість за Кредитним договором № 879150 від 15.05.2019 у розмірі 20649,92 грн., у порядку розподілу судових витрат стягнути із Відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239) судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 879150, який підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 4400,00 грн. та зобов`язався його повернути і сплатити проценти за користування кредитом. Також вказує, що 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого та реєстру прав вимоги №25 від 12.09.2019 було відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до протоколу загальних зборів №1706 від 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейменовано в ТОВ «ВІН ФІНАНС». Оскільки відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за зобов`язанням, у нього виникла заборгованість, яка становить 20649,92 грн. та складається з наступного: 15778,40 грн – сума основного боргу; 3450,17 грн – сума інфляційних витрат; 1421,35 грн. – сума 3% річних.
Посилається на те, що строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину та на час дії воєнного стану.
Враховуючи вищевикладене просить поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 та задовольнити позов.
01.08.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.78-79).
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 07.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.82).
Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно прохальної частини позовної заяви не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить розгляд справи проводити у відсутності представника позивача (а.с.13).
Відповідач в особі представника 22.01.2026 надав відзив на позовну заяву (а.с.98-106), в якому зазначає, що відповідно до договору, позика надавалась на 30 днів, тобто з 15.05.2019 по 13.06.2019 зі сплатою відсотків в розмірі 1,71% на добу, таким чином, відповідно до ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України у позивача відсутнє право нараховувати проценти після закінчення строку кредитування – 13.06.2019.
Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 15.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна" та ОСОБА_1 укладено договір № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту на суму 4400грн. (а.с.18-27).
Основні умови кредитування відповідно до договору № 879150 наступні:
- товариство зобов`язується надати Клієнту грошову кошти в загальній суму 4400,00грн., а Клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (п.1.1. Договору); 
- позика надається строком на 30 днів (п.1.2 Договору);
- знижена процентна ставка становить 1,71% від суми позики за кожен день користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.2 Договору (п.1.3.1 Договору);
- умови застосування зниженої процентної ставки - дотримання терміну повного повернення позики (п.3.3 Договору);
- стандартна процентна ставка складає 1,80% від суми позики за кожен день користування позикою, застосовується згідно з пунктами 1.7, 3.4, 3.6.2 Договору (п.1.3.3 Договору);
- у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі у встановлений строк, Клієнт має право ініціювати продовження строку кредитування, шляхом здійснення платежу у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, заява Клієнта про продовження строку користування Позикою вважається поданою (п.1.6 Договору);
- новий строк користування позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6 та дорівнює 30 днів. Протягом нового строку користування позикою проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою (п.1.7 Договору);
- штрафи за договором нараховуються в момент сплати, але в будь-якому випадку гранічний розмір сукупної суми неустойки, нарахованої за порушення Клієнтом зобов`язань за договором не може перевищувати 50% суми, одержаної за договором і становить 2200,00грн. (п.4.5 Договору).
До позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІН ФІНАНС» додано договір № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту (а.с.18-27), детальний розрахунок заборгованості (а.с. 43-48).
Відповідно до листа ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» №5607-ВП від 22.05.2025 (а.с. 29-39), відповідно до договору ВП-200417-1 від 20.04.2017 та за дорученням ТОВ «Авентус Україна» 15.05.2019 було здійснено успішний переказ коштів в сумі 4400,00 гривень за реквізитами кредитної картки.
Належність платіжної карти, на яку здійснено переказ 4400,00грн., ОСОБА_1 підтверджується листом ТОВ «Авентус Україна» від 22.05.2025 №4844/25-Е (а.с.67-75)
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.23) вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 879150 від 15.05.2019 становить 15778,40 грн., з яких: 4400,00 грн – сума основного боргу; 2376,00 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 2112,00 грн. – заборгованість за пенею і штрафами.
12.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна» укладено договір факторингу №1 (а.с.54-59). Пунктом 2.1 розділу 2 договору факторингу визначено, що Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти і передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату і на умовах, визначених договором. 
Відповідно до даного договору та Реєстру прав вимоги від 12.09.2019 (а.с. 18-20) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договір № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 15.05.2019. 
Відповідно до наказу від 25.07.2024 №55-к з 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейменовано в ТОВ «ВІН ФІНАНС». 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо заявленого в позові поновлення строку позовної давності.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 № 4434-IX. Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України. Тобто перебіг позовної давності поновлено з 04.09.2025.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 сформувала висновок, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Згідно ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно п.6 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Згідно ч.6 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Правовий висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2021, справа №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що договір № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 15 травня 2019 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна" та ОСОБА_1 з дотриманням вимог законодавства, підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, та при його укладенні погоджено всі істотні умови кредитування.
Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем в ході розгляду справи не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договір № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 15 травня 2019. Зазначений договір недійсним не визнано.
Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст.1078 ЦК України).
Враховуючи, що відповідачем в належний спосіб умови договору не виконані, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості відповідача, відомості щодо погашення відповідачем заборгованості в матеріалах справи відсутні, тому отримані за договором № 879150 від 15 травня 2019 року кошти за наданим тілом кредиту в розмірі 4400,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Щодо нарахованих процентів.
Відповідно до умов договору, позика надавалась строком на 30 днів. У межах строку надання позики діяла знижена процентна ставка 1,71% від суми позики за кожен день користування позикою.
Відповідно до п. 1.6 Договору, лише після здійснення позичальником платежу у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених процентів та отримання Товариством таких коштів, заява Клієнта про продовження строку користування позикою вважається поданою, і, в силу положень п. 1.7 Договору товариство має право продовжити строк користування позикою на 30 днів. При цьому протягом нового строку користування позикою проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою в розмірі 1,80% від суми позики за кожен день користування.
Як вбачається з наданого позивачем на підтвердження позовних вимог розрахунку заборгованості (а.с. 43-48), за договором № 879150 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 15 травня 2019 року позичальником не було здійснено жодних платежів в погашення боргу. Натомість, відсотки після спливу 30-денного строку кредитування відсотки продовжували нараховуватись включно по 12.09.2019, що свідчить про безпідставне продовження строку користування позикою.
Крім того, в розрахунку заборгованості, складеному ТОВ «Авентус Україна» станом на дату відступлення прав вимоги (а.с. 23) зазначено, що сума загальної заборгованості становить 15778,40 грн., що не співпадає з наведеними сумами: за тілом кредиту – 4400,00грн., за відсотками – 2376,00грн., за пенею та штрафами – 2112,00грн.
Таким чином, відповідно до п.3.3 Договору, розмір заборгованості по процентам за договором № 879150 від 15 травня 2019 року складає 2376,00 грн. (4400,00*1,80%*30днів.)
Щодо стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, пунктами 4.4 та 4.5 Договору передбачено розмір процентів за прострочення виконання договору, тому підстави для одночасного застосування ст. 625 Цивільного кодексу України відсутні.
Отже, до стягнення з відповідача підлягає заборгованість на загальну суму 8976,00 грн., що складається із: тіла кредиту – 4400,00 грн., процентів -2376,00 грн. та 2200,00грн. – штрафи (відповідно до п.4.5 Договору).
Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то на підтвердження понесених витрат позивачем надано договір №33 про надання правової допомоги від 22.03.2024 (а.с.49-53), додаткову угоду до Договору №33 про надання правової допомоги від 22.03.2024 (а.с.25), детальний опис робіт (а.с.21), акт від 12.08.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (а.с.15).
Відповідно до ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Враховуючи ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України та зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1052,96 грн. (8976,00 грн./20649,92 грн *2 422,40 грн).
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-91, 141, 247, 258 259, 263-265, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 879150 від 15 травня 2019 року.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239) заборгованість за договором № 879150 від 15 травня 2019 року у розмірі 8976 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят шість) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239) понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 1052 (одна тисяча п`ятдесят дві) грн. 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 38750239)

Відповідач: 
ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 

Суддя Н. М. Анциборенко