ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 697/697/25
провадження № 61-15107св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Івіної Марини Юріївни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 липня 2025 року в складі судді Скирди Б.К. та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Карпенко О. В., Василенко Л. І., Новікова О. М.

усправі за позовом заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчина Станіслава Олеговича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області, про визнання правочину недійсним, повернення майна та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року заступник керівника Черкаської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування від 19 листопада 2024 року транспортного засобу марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Києві, здійснювалось досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12023250000000010 від 10 січня 2023 року за підозрою ОСОБА_3 за частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 Кримінального кодексу (далі - КК) України, ОСОБА_4  -  за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, ОСОБА_1  - за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України щодо вчинення ними системних та умисних дій, направлених на протиправне заволодіння чужим майном - деревини, якаперебувала у власності держави в особі Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України»)  та віданні філії «Корсунь-Шевченківське лісове господарство», шляхом використання офіційно наданих  ОСОБА_3 за посадою повноважень для незаконного і безоплатного обертання чужого майна на користь злочинної групи, подальшого перевезення, зберігання, переробки та розпорядження (продажу) третім особам деревини у власних цілях.
Під час досудового розслідування 14 листопада 2024 року відповідно до вимог статті 135 Кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України здійснено виклик ОСОБА_1 на 19 листопада 2024 року і цього ж дня ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України. 
З урахуванням наявності в санкціях частини п`ятої статті 191, частини третьої статті 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, вжито заходів щодо накладення арешту на належне підозрюваним майно. У зв`язку з викладеним до Соснівського районного суду м. Черкаси скеровано відповідне клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_1 . За результатами судового розгляду вказане клопотання судом задоволено 22 листопада 2024 року та накладено арешт на транспортний засіб марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належав ОСОБА_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12023250000000010 щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 02 січня 2025 року направлено для розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
Водночас згідно з інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях, транспортний засіб марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , вартістю 254 141,00 грн, перереєстрований 19 листопада 2024 року на підставі договору дарування від 19 листопада 2024 року № 7145/2024/50006544 на нового власника - ОСОБА_2 .
Тобто, достовірно знаючи про існування кримінального провадження та факт повідомлення про підозру, що може привести до обмежень права власності внаслідок арешту, а також подальшої конфіскації майна за вироком суду на користь держави, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вжито умисні дії щодо безоплатного відчуження та перереєстрації вказаного автомобіля.
За таких умов правочин, вчинений відповідачами, засвідчує про вжиття ними заходів, спрямованих на зменшення майна ОСОБА_1 з метою приховування його від звернення стягнення.
Договір дарування від 19 листопада 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
25 липня 2025 року рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області позов задоволено.
Визнано недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування 7145/2024/5006544 від 19 листопада 2024 року транспортного засобу марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .
Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
29 жовтня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 липня
2025 року скасовано в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 та відмовлено в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судові рішення мотивовано тим, що звернення прокурора з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під часвирішення суспільно значимого питання - забезпечення можливості стягнення збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та переслідує легітимну мету - недопущення штучного унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди та завдання збитків державному бюджету.Обставинами, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, суд визнав таке: сторони договору є близькими родичами (чоловік та дружина), а тому відповідно мають спільну зацікавленість у збереженні майна родини; безоплатність договору; час укладення договору -  19 листопада 2024 року, тобто після реєстрації кримінального провадження та після того, як здійснено виклик ОСОБА_1 про необхідність прибуття до органу досудового розслідування (14 листопада 2024 року) та до часу розгляду клопотання про арешт спірного майна (22 листопада 2024 року). Оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна в разі його ухвалення.

Суд першої інстанції зробив висновок, що вимоги позову в частині відновлення становища між сторонами спірного договору, що існувало до його укладення,шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу, є належним способом захисту та поновлення права, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Однак апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в цій частині, зазначивши, що державна реєстрація транспортного засобу, на відміну від нерухомості, не має правотворчого характеру; належним способом захисту кредитора є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Тому рішення суду першої інстанції в частині скасування реєстрації транспортного засобу за  ОСОБА_2 слід скасуватита відмовити у позові в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
01 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Івіна М. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині визнання договору недійсним та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову. Щодо інших вимог - залишити постанову без змін. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що прокурором порушено принцип презумпції невинуватості, оскільки на момент подання позову вирок стосовно ОСОБА_1 відсутній, а провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, де суд вчиняє виключно дії щодо підготовки справи до судового розгляду: затвердження угоди, закриття провадження, повернення обвинувального акта, тощо. ОСОБА_1 не вчинялося жодних правочинів і дій з метою уникнення конфіскації його майна в межах кримінального провадження, а відчуження такого автомобіля відбувалося саме внаслідок власного волевиявлення власника майна щодо зміни юридичної долі автомобіля. Відчуження автомобіля не відбувалося з метою його приховання, оскільки авто подароване дружині ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , а не будь-якій іншій особі за відплатним правочином, а тому за таких обставин твердження про відчуження спірного автомобіля саме з метою унеможливлення його конфіскації є безпідставним і абсурдним.
Оскільки спірний автомобіль набутий у шлюбі, він є спільним сумісним майном, через що його конфіскація можлива лише щодо частки обвинуваченого, яка має бути попередньо визначена або виділена в натурі. Також право власності на конфісковане майно держава набуває виключно після набрання обвинувальним вироком законної сили. 
Суди попередніх інстанцій виснували про фраудаторність правочину виключно на підставі припущень та помилково ототожнили конфіскацію майна як санкцію у кримінальному провадженні з цивільно-правовим стягненням збитків за заподіяний злочин. На час укладення договору дарування не існувало жодного судового процесу чи судового рішення про стягнення з відповідачів майна на користь держави чи іншого кредитора, і так само ОСОБА_1 не мав статусу підозрюваного, обвинуваченого, на майно ОСОБА_1 не було накладено арешту у межах кримінального чи іншого судового провадження, тому договір дарування не міг порушити нічиїх законних майнових прав. До того ж ОСОБА_1 на час вчинення правочину не знав та не міг знати про будь-які обмеження стосовно нього, не передбачав та не міг передбачати, що в майбутньому його майно можуть конфіскувати за вироком суду.
Обґрунтовуючи фіктивність правочину та визнання договору дарування недійсним, апеляційний суд послався на правові висновки, сформульовані судами у непорівнюваних (неподібних) правовідносинах.
Судами попередніх інстанцій у порушення наведених вимог процесуального закону не було здійснено всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у справі та належним чином не надано оцінки доводам сторін.
Суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року в справах № № 910/6144/18, 912/2529/18, від 14 січня 2020 року в справі № 489/5148/18, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, від 01 жовтня 2020 року в справі № 922/1681/19, від 24 лютого 2021 року в справі № 583/780/17, від 22 квітня 2021 року в справі № 202/1310/16, від 30 серпня 2023 року в справі № 922/1681/19, від 07 вересня 2023 року в справі № 509/2517/20, від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 15 жовтня 2025 року в справі № 753/13527/22, зокрема, щодо застосування положень статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року
№ 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - № 1697-VII) і статті 56 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та зробили помилковий висновок про те, що Черкаська обласна прокуратура наділена повноваженнями у спірних правовідносинах на звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави самостійно, оскільки прокуратура не обґрунтувала і не довела бездіяльність компетентного органу або його відсутність, та що відповідний орган уповноважив прокуратуру звернутися до суду із цим позовом.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Черкаської обласної прокуратуризазначає, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12023250000000010 за підозрою,зокрема,  ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК Україн., прокурором виявлено факти порушення або загрози порушення важливих інтересів держави, що потребують належного судового захисту.Інтерес держави у спірних правовідносинах полягає у забезпеченні можливості виконання вироку суду у випадку призначення покарання шляхом конфіскації майна на користь держави. Суб`єкт, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у цих правовідносинах, відсутній, що становить виключний випадок, коли прокурор має не тільки право, але й обов`язок звернутися до суду для захисту інтересів держави.
Посилання заявника касаційної скарги на висновки Верховного Суду є недоречними та не підлягають до застосування, оскільки у наведених для прикладу правовідносинах прокурор діяв в інтересах уповноваженого органу, а не як самостійнийпозивач. 
Договір дарування від 19 листопада 2024року, укладений між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України, оскільки:   ОСОБА_1 відчужив належний йому на праві приватної власності автомобіль після вручення повістки про необхідність явки для вручення повідомлення про підозру та в день оголошення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, санкціями яких передбачено обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна; майно відчужене на підставі безвідплатного договору, на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача  ОСОБА_1 відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду майновим інтересам держави, оскільки відчуження майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника   ОСОБА_1 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у м.Києві,здійснювалось досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під  № 12023250000000010 від 10січня 2023 року за підозрою  ОСОБА_3 за частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України,  ОСОБА_4  -  за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України,  ОСОБА_1  - за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті209 КК України щодо вчинення ними системних та умисних дій, направлених на протиправне заволодіння чужим майном - деревини, якаперебувала у власності держави в особі ДП «Ліси України» та віданні філії «Корсунь-Шевченківське лісове господарство», шляхом використання офіційно наданих  ОСОБА_3 за посадою повноважень для незаконного і безоплатного обертання чужого майна на користь злочинної групи, подальшого перевезення, зберігання, переробки та розпорядження (продажу) третім особам деревини у власних цілях.
Під час досудового розслідування 14 листопада 2024 року відповідно до вимог статті 135 КПК України здійснено виклик ОСОБА_1 на 19 листопада 2024 року і цього ж дня ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України. 
З урахуванням наявності в санкціях частини п`ятої статті 191, частини третьої статті 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, вжито заходів щодо накладення арешту на належне підозрюваним майно. У зв`язку з викладеним до Соснівського районного суду м. Черкаси скеровано відповідне клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_1 . 
За результатами судового розгляду вказане клопотання судом задоволено. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2024 року накладено арешт на транспортний засіб «марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить підозрюваному у кримінальному провадженні № 12023250000000010 від 10 січня 2023 року ОСОБА_1 . Заборонено підозрюваному ОСОБА_1 чи іншим особам користуватися, відчужувати або розпоряджатися вказаним вище майном до скасування арешту у встановленому порядку.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12023250000000010 щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 02 січня 2025 року направлено для розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях, відповідно до ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2024 року арешт на транспортний засіб накладено. Проте повідомлено, що транспортний засіб марки «SCANIA» R 440, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , вартістю 254 141,00 грн, перереєстрований 19 листопада 2024 року на підставі договору дарування від 19 листопада 2024 року № 7145/2024/50006544 на нового власника - ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Стосовно повноважень прокурора на звернення до суду позовом необхідно зазначити таке. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Подібні положення регламентовано в статті 23 Закону № 1697-VII.
Касаційна скарга в цій частині мотивована тим, що суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року в справах № № 910/6144/18, 912/2529/18, від 14 січня 2020 року в справі № 489/5148/18, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, від 01 жовтня 2020 року в справі № 922/1681/19, від 24 лютого 2021 року в справі № 583/780/17, від 22 квітня 2021 року в справі № 202/1310/16, від 30 серпня 2023 року в справі № 922/1681/19, від 07 вересня 2023 року в справі № 509/2517/20, від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 15 жовтня 2025 року в справі № 753/13527/22, зокрема, щодо застосування положень статті 23 Закону № 1697-VIIі статті 56 ЦПК України та зробили помилковий висновок про те, що Черкаська обласна прокуратура наділена повноваженнями у спірних правовідносинах на звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави самостійно, оскільки прокуратура не обґрунтувала і не довела бездіяльність компетентного органу або його відсутність, та що відповідний орган уповноважив прокуратуру звернутися до суду із цим позовом.
Для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. Водночас встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
Наведені заявником для прикладу постанови Верховного Суду стосуються випадків представництвапрокурором інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Проте в цій справі прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно («Корольов проти росії», № 5447/03, § 33, від 01 квітня 2010 року; «Менчинська проти росії» № 42454/02, § 35, від 15 січня 2009 року).
В Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.
Прокурор обґрунтував, що необхідність захисту інтересів держави в цій справі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - забезпечення можливості стягнення збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та переслідує легітимну мету - недопущення штучного унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди та завдання збитків державному бюджету.
Відповідно до положень статті 22 Закону № 1697-VIIпрокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК України. 
Колегія суддів вважає правильними висновки судів про те, що Черкаська обласна прокуратура наділена повноваженнями у спірних правовідносинах на звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави самостійно, оскільки позов пов`язаний кримінальним провадженням, у якому прокуратура підтримує державне обвинувачення. 
З урахуванням наявності в санкціях частини п`ятої статті 191, частини третьої статті 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна в цій справі вимагають захисту реальні державні інтереси, представництво яких обґрунтовано здійснює прокуратура відповідно до статті 131-1 Конституції України та статті 22 Закону № 1697-VII.
Щодо суті спору необхідно зазначити таке. 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Під час кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Фраудаторні правочини вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
У постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свій висновок та зазначила, що підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. 
Отже, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
У постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 317/3272/16, від 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19, від 22 жовтня 2024 року в справі № 757/30604/17-ц зазначено, що поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно встановив фактичні обставини справи й зробив обґрунтовані висновки про те, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на автомобіль до дружини  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .  Такі дії відповідачів були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою унеможливлення виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна. Тому суди зробили правильний висновок про визнання недійсним цього правочину на підставі статті 234 ЦК України.
Верховний Суд погоджується з такими висновками, вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Судом надано оцінку обставинам, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний правочин як фраудаторний, а саме: контрагент договору - дружина; безоплатність договору; час укладення договору 19 листопада 2024 року, тобто після реєстрації кримінального провадження та після здійснення виклику ОСОБА_1 про необхідність прибуття до органу досудового розслідування та до часу розгляду клопотання про арешт спірного майна; обізнаність щодо санкцій статей, за якими щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу. Протилежного  ОСОБА_1 у силу вимог процесуального закону не довів.
Правова оцінка вказаних обставин дозволяє зробити висновок, що оспорюваний договір між подружжям є фраудаторним, тобто вчиненим з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна, у разі його ухвалення. 
Враховуючи вищевикладене, суди зробили правильний висновок про фіктивність такого правочину та наявність правових підстав для визнання його недійсним.
Посилання на те, що суди проігнорували презумпцію невинуватості, є необґрунтованими.
Для встановлення ознак фраудаторності правочину, спрямованого на приховування майна від його конфіскації, яка може бути застосована за результатами розгляду кримінального провадження, набрання законної сили обвинувальним вироком, не є обов`язковим.
У разі прийняття виправдувального вироку право ОСОБА_1 на вказаний автомобіль не буде порушено, оскільки він залишиться у його власності.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставамидля скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Відхиляючи доводи касаційної скарги щодо неповноти з`ясування судами обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення (рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині) - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Івіної Марини Юріївни залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 липня  2025 рокув незміненій апеляційним судом частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська